ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7264/17
провадження № 2/753/1381/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Заболотній Л.Г.

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ „Пак-Експо Лізінг", ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що в лютому 2014 року позивач ОСОБА_2 через міжнародне агентство з працевлаштування ТОВ „Педерсен енд Партнерс" був запрошений до компанії ТОВ „Пак-Експо" для співбесіди на зайняття вакантної посади виконавчого директора. За результатами співбесіди з власником компанії ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_5, яка обіймала посаду директора з розвитку, він погодився з пропозицією і підписав її, отримавши робоче місце, ноутбук, корпоративний телефон НОМЕР_1 та корпоративну адресу. Позивач домовився з ОСОБА_3 про отримання заробітної плати з розмірі 40 000 грн. щомісяця. На посаді виконавчого директора він пропрацював з 27.02.2014 року до 12.07.2016 року, отримуючи зарплату на руки без підписання відомостей. З 12.07.2016 року ОСОБА_3 запропонував позивачу посаду директора ТОВ „Пак-Експо Лізінг", яке було єдиним задіяним суб'єктом у господарській діяльності в компанії, до складу якого входили ТОВ „Пак-Експо Трейдінг", ТОВ „Пак-Експо Індастрі", ТОВ „ВП Полімер Технології", ТОВ „Глас Смарт Інвест", ТОВ „Зам Україна", ТОВ „Концепт. Глас". Після погодження з тим же розміром зарплати ОСОБА_2 пропрацював у товаристві до 30.08.2016 року, коли власник ОСОБА_3 повідомив про ліквідацію посади виконавчого директора і запропонував посаду керівника комерційного департаменту з тими ж посадовими обов'язками. На даній посаді ОСОБА_2 пропрацював до звільнення з 20.09.2016 року. За весь час роботи в даній компанії ОСОБА_3 не в повному обсязі сплачував позивачу погоджену заробітну плату. З березня по травень 2014 року включно він отримував по 20 000 грн. щомісяця, з червня 2014 року по липень 2016 року включно - по 30 000 грн. щомісяця, в серпні 2016 року 36 600 грн., у вересні 2016 року не виплачено нічого. Таким чином, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по виплаті заробітної плати за період з лютого 2014 року по вересень 2016 року в розмірі 333 317 грн. 94 коп., яку просять стягнути в судовому порядку разом з 10 000 грн. моральної шкоди.

Представник відповідачів ТОВ „Пак-Експо Лізінг" та ОСОБА_3 ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що 20.08.2014 року наказом №43-К від 20.08.2014 року ОСОБА_2 дійсно було прийнято на посаду виконавчого директора ТОВ „Пак-Експо Лізінг" на умовах неповного робочого дня 4 години на день з посадовим окладом згідно штатного розпису 3500 грн. 11.07.2016 року позивача було звільнено з займаної посади наказом №45-К від 8.07.2016 року за згодою сторін та проведений повний розрахунок. 12.07.2016 року ОСОБА_2 приступив до виконання обов'язків директора ТОВ „Пак-Експо Лізінг" на підставі наказу №44-К від 12.07.2016 року з окладом згідно штатного розпису 5000 грн. Даний наказ був підписаний особисто позивачем, тому він знав про розмір посадового окладу. 30.08.2016 року ОСОБА_2 своїм наказом звільнив себе з посади директора, а 31.08.2016 року був призначений на посаду керівника комерційного департаменту з посадовим окладом 2500 грн. Наказом №62-К від 19.09.2016 року ОСОБА_2 було звільнено з посади керівника комерційного департаменту ТОВ „Пак-Експо Лізінг" за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Всі грошові кошти згідно штатного розпису позивач отримав у повному обсязі, тому ніякої заборгованості у відповідачів перед позивачем не існує. Крім того, ніякої домовленості між позивачем і ОСОБА_3 про заробітну плату в 40 000 грн. на місяць не було і ОСОБА_2 не надав з цього приводу доказів. Що стосується моральної шкоди, то вона також не підлягає задоволенню, оскільки відповідачі не вчиняли будь-яких протиправних дій щодо позивача.

Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Як зазначає ч.1, ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_2 через міжнародне агентство з працевлаштування ТОВ „Педерсен енд Партнерс" був запрошений до компанії ТОВ „Пак-Експо" для співбесіди на зайняття вакантної посади виконавчого директора. За результатами співбесіди ТОВ „Пак-Експо" запросило його на роботу на посаду виконавчого директора, з чим він погодився, підписавши пропозицію (а.с.6). 27.02.2014 року ОСОБА_2 та ТОВ „Пак-Експо" підписали між собою договір про конфіденційність (а.с.7).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що в лютому 2014 року ОСОБА_3 представив йому ОСОБА_2 як виконавчого директора ТОВ „Пак-Експо Лізінг", на підставі чого він надавав позивачу чисельні консультації пов'язані з діяльністю підприємства. Свідок ОСОБА_9 пояснив, що в лютому 2014 року ОСОБА_3 представив йому позивача як виконавчого директора, який в подальшому давав йому розпорядження та вказівки щодо діяльності товариства, а свідок їх виконував, позивач також проводив виробничі наради. Свідок ОСОБА_10 дав суду аналогічні покази свідка ОСОБА_9 Свідок ОСОБА_11 пояснив, що 1.04.2014 року він був прийнятий на роботу на підприємство відповідача, за тиждень до вказаної дати з ним проводив співбесіду виконавчий директор ОСОБА_2

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 фактично приступив до роботи на посаді виконавчого директора ТОВ „Пак-Експо Лізінг" з 27.02.2014 року, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні.

За правилами ч.1-2, ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України „Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Як передбачено ч.1, ст.5 Закону України „Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Частина 1 та 2, ст.6 цього ж Закону України наголошує, що основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

20.08.2014 року позивач ОСОБА_12 звернувся з заявою до ТОВ „Пак-Експо Лізінг" про прийняття його на посаду виконавчого директора з неповним робочим днем тривалістю 4 години на день, що становить 20 годин на тиждень (а.с.85). На підставі чого 20.08.2014 року наказом №43-К від 20.08.2014 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду виконавчого директора ТОВ „Пак-Експо Лізінг" на умовах неповного робочого дня 4 години на день з посадовим окладом згідно штатного розпису 3 500 грн. (а.с.86-87).

11.07.2016 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі його заяви (а.с.88) наказом №45-К від 8.07.2016 року за згодою сторін (а.с.89). 12.07.2016 року ОСОБА_2 приступив до виконання обов'язків директора ТОВ „Пак-Експо Лізінг" на підставі наказу №44-К від 12.07.2016 року з окладом згідно штатного розпису 5000 грн. (а.с.90-92). Даний наказ містить особистий підпис позивача, що вказує на його обізнаність з розміром заробітної плати.

30.08.2016 року ОСОБА_2 своїм наказом №54 звільнив себе з посади директора (а.с.93-94), а 31.08.2016 року був призначений на посаду керівника комерційного департаменту (а.с.97) з посадовим окладом 2500 грн. (а.с.95).

У відповідності до п.1, ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Наказом №62-К від 19.09.2016 року ОСОБА_2 було звільнено з посади керівника комерційного департаменту ТОВ „Пак-Експо Лізінг" за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.98-99).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, що не заперечувалось і позивачем, зазначивши у своєму позові (а.с.3), відповідач ТОВ „Пак-Експо Лізінг" сплатив йому заробітну сплату за період з 27.02.2014 року по 19.09.2016 року згідно штатного розкладу. У своєму позові ОСОБА_2 безпосередньо зазначив, що в лютому 2014 року він отримав 1000 грн. заробітної плати; з березня по травень 2014 року включно він отримував по 20 000 грн. щомісяця, з червня 2014 року по липень 2016 року включно - по 30 000 грн. щомісяця, в серпні 2016 року 36 600 грн., у вересні 2016 року. Вказані розміри грошових коштів, отримані позивачем у вигляді заробітної плати, дають право суду зробити висновок, що при звільненні ОСОБА_2 з ТОВ „Пак-Експо Лізінг" заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати не існувало.

У відповідності до ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ствердження позивача та його представника про зобов'язання відповідача сплачувати йому заробітну плату в розмірі 40 000 грн. щомісяця за період з 27.02.2014 року по 19.09.2016 року, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні будь-якими доказами в розумінні вимог ст.76-80 ЦПК України і спростовуються змістом описаних вище штатних розписів та виписки по особовому рахунку.

Як регламентує ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Оскільки в судовому засіданні не надано доказів порушення відповідачем вимог ст.115-116 КЗпП України, а також нанесення моральних страждань позивачу у зв'язку з невиплатою відповідачем заробітної плати, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому в задоволенні частини позову про стягнення 10 000 грн. моральної шкоди необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні.

Згідно ст.141 ЦПК України так як суд відмовив у задоволенні позову в повному обсязі, тому судовий збір, від якого був звільнений позивач при зверненні до суду, відноситься за рахунок держави.

Керуючись ст.2; 4-5; 10; 12-13; 76-80; 133; 141; 259; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.43 Конституції України, ст.21; 47; 94; 116; 237-1 КЗпП України, ст.1; 5; 6 Закону України „Про оплату праці", ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ „Пак-Експо Лізінг", ОСОБА_3 про стягнення 333 317 грн. 94 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 27.02.2014 року по 20.09.2016 року, відшкодування 10 000 грн. моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :