Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 57 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Талько О.Б.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 січня 2018 року під головуванням судді Слюсарчук Н.Ф.

у цивільній справі №295/15668/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та припинення дій, що порушують право, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила зобов'язати відповідача припинити дії, пов'язані з набуттям права власності на предмет іпотеки на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо заборони відчуження предмета іпотеки. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 06.07.2007 року між нею та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003931 у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби, за яким відповідач надав їй 46 000 доларів США під 0,84% в місяць на суму залишку заборгованості строком до 05.07.2027 року. 19.09.2016 року на її адресу надійшли два повідомлення від ПАТ КБ "ПриватБанк", якими Банк повідомив, що Банк вчиняє дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Зокрема, після спливу тридцятиденного строку із дня отримання повідомлення Банком буде укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки сторонній особі. Такі дії Банку вважала неправомірними.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 15 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та припинення дій, що порушують право відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи. На думку апелянта, суд не врахував, що іпотечна квартира є її єдиним та постійним місцем проживання. Враховуючи положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», предмет іпотеки відноситься до категорії, щодо якої встановлено мораторій та на яке не може бути звернуто стягнення.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 06.07.2007 року між позивачем та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003931 у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби та відповідач надав позивачці 46 000,00 доларів США під 0,84% в місяць на суму залишку заборгованості строком до 05.07.2027 грн. (а.с.4-6).

09.07.2007 року з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено договір іпотеки (а.с.7,8).

Порядок звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки а також застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» погоджені сторонами у ст.ст.22-27 Договору (а.с.8).

Згідно з повідомленням від 17.11.2011 року, яке було направлено ОСОБА_3, вказано, що в разі невиконання вимоги за вказаним вище кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" буде звертатися до суду з позовом про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет застави (а.с.9).

Повідомленням від 19.09.2016 року Банк повідомив позивачку про намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, що передбачено п.26 Договору іпотеки (а.с.13).

19.12.2014 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ "ПриватБанк", Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Слюсара Валентина Володимировича, ОСОБА_5 про захист прав споживача (а.с.11,12). В цьому позові були заявлені наступні вимоги: вважати припиненим з 05.12.2011 року зобов'язання за розірваним кредитним договором від 06.07.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ " ПриватБанк"; - розірвати договір іпотеки від 09.07.2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ "ПриватБанк", зареєстрований в реєстрі під №3504 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Слюсарем В.В. і визнати недійсним договір поруки від 01.06.2011 року, укладений між ПАТ КБ"Приватбанк" та ОСОБА_5

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову не було.

При цьому судом враховано, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Згідно ч.1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.1 Закону України від 3 червня 2014 року "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон №1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

В даному випадку повідомлення про намір Банку звернути стягнення на предмет іпотеки не може свідчити про порушення прав позивача, оскільки будь-яких конкретних дій щодо припинення права власності на нерухоме майно позивачки Банк не вчинив та таке стягнення передбачено умовами укладеного сторонами договору.

За наведених обставин суд ухвалив правильне по суті рішення про відмову у позові. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і з цього часу протягом тридцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: