Справа № 750/740/18
Провадження № 2/750/715/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2018 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря - Карацюба М.М.,

за участі позивача, законного представника відповідача - ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5., представника третьої особи органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради - Ларченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 про визнання втратившим право користування квартирою,

треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради,

в с т а н о в и в:

29.01.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування кв. АДРЕСА_1 з підстави, передбаченої ст. 405 ЦК України, оскільки онук без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, порушуються права його батька ОСОБА_4, який не може знятися з реєстрації по вказаній квартирі, оскільки разом з ним зареєстрований його неповнолітній син ОСОБА_8.

Позивач в судовому засіданні підтримала заявлений позов та просила суд його задовольнити.

Законний представник неповнолітнього ОСОБА_8 - ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що син з народження був зареєстрований з батьком ОСОБА_4 у квартирі його матері, позивача по справі.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву і просив відмовити в задоволенні позову.

Треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили позов задовольнити.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що дитина до 14 років не може самостійно визначати місце свого проживання, хоча проживає з матір'ю.

Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_7 та членам її сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 в рівних частинах (а.с. 7). В спірній квартирі позивача зареєстровані крім позивача її чоловік ОСОБА_3, син ОСОБА_4, син ОСОБА_5, онук ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з підстави, передбаченої ч.2 ст. 405 ЦК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками.

Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з об'єктивних причин неповнолітня дитина не проживала у квартирі за місцем своєї реєстрації, а лише відвідує своїх бабусю та дідуся за вказаною адресою, оскільки у віці до десяти років в силу ст. 160 ЖК України та ст. 29 ЦК України він не може вільно вибирати місце свого проживання.

Право вільно обирати собі місце проживання ОСОБА_8 набуде після досягненню віку 14 років, як це передбачено ч.2 ст. 29 ЦК України.

Статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» обмежено вільний вибір місця проживання осіб, які не досягли 16-річного віку.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана та ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Суд приходить до висновку, що неповнолітня дитина не проживала за місцем реєстрації з поважних причин, бо вона не могла вільно обирати собі місце проживання, була зареєстрована за згодою батька за вказаною адресою, а тому з підстав, заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 137, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 про визнання втратившим право користування квартирою, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 10.04.2018 року.

Суддя Л.В. Карапута