Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 1311/201/12

провадження № 61-314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - виконавчий комітет Кам'яно-Бузької міської ради,

третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П. від 27 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво - приміщення кафе, загальною площею 18,2 м.кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Позов мотивовано тим, що 21 березня 2001 року між нею та Кам'янка - Бузькою міською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,500 га (землі комерційного використання) для влаштування зони відпочинку.

Рішенням Кам'янка - Бузької міської ради від 21 червня 2012 року № 216 їй надано дозвіл на будівництво мотелю на АДРЕСА_1 з влаштуванням зони відпочинку на орендованій земельній ділянці. Одночасно з виготовленням містобудівної документації нею було побудовано на орендованій земельній ділянці нежитлове приміщення (кафе) площею 18,2 кв. м з дотриманням усіх будівельних норм і правил, однак без виготовлення відповідної проектної документації та дозволу на проведення будівельних робіт, що стало підставою для пред'явлення позову.

Рішенням Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 21 березня 2012 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю бар, зовнішніми розмірами 2,99х7,88 м, що розташоване на АДРЕСА_1 Зобов'язано ДКП «Червоноградське МБТІ» зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю бар, зовнішніми розмірами 2,99х7,88 м, що розташоване на АДРЕСА_1

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності підстав, передбачених статтею 376 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю - приміщення кафе, побудованого на орендованій земельній ділянці.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 21 березня 2012 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано відсутністю передбачених статтею 376 ЦК України підстав для визнання за позивачем права власності на спірну нежитлову будівлю.

У січні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року і залишити в силі рішення Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 21 березня 2012 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд переглянув рішення місцевого суду майже через п'ять років за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі. Твердження заявника про те, що оспорюване рішення порушує його права, оскільки розміщення нежитлового приміщення на території прибережної зони прямо впливає на екологічний стан довкілля жодними доказами не підтверджені та не відповідають дійсності, а тому у останнього відсутнє право на апеляційне оскарження. Водойма біля якої знаходиться спірна нежитлова будівля мала статус річки Кам'янка, прибережну захисну смугу визначено в 25 метрів, як для малої річки. Розміри прибережної захисної смуги нею дотримано, про що свідчить погодження Кам'янка-Бузького управління водного господарства. За таких обставин судом першої інстанції абсолютно обґрунтовано прийнято рішення про визнання права власності за нею. Крім того, постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» прийнята 30 березня 2012 року, в той час як рішення суду першої інстанції ухвалено 21 березня 2012 року, а тому вважає відсутня необхідність для застосування до спірних правовідносин положення стосовно обов'язкового досудового врегулювання спору, на яке послався суд апеляційної інстанції як на одну з підстав для відмови у задоволенні позову.

У березні 2018 року ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ті обставини, на які посилається заявник були предметом дослідження судами і висновки, зроблені ними з даного приводу, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд встановив, що ОСОБА_4 на земельній ділянці, наданій в оренду на підставі договору від 21 березня 2001 року, побудовано нежитлове приміщення (кафе) площею 18,2 кв. м, на яке позивач просила визнати право власності на підставі статті 376 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та у передбачених законом чи договором випадках - з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації.

За змістом статті 376 ЦК України самочинним будівництвом вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил (недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил; зміна окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність та безпечність).

При розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Таким чином, вирішуючи спір по суті позовних вимог, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що самочинно збудована нежитлова будівля розташована на земельній ділянці, яка позивачу у власність не виділялася, даних щодо звернення позивача до органів місцевого самоврядування стосовно узаконення самочинно збудованої нежитлової будівлі, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), на яку апеляційний суд посилається у своєму рішенні, прийнята після ухвалення рішення судом першої інстанції не заслуговують на увагу, оскільки така носить рекомендаційний характер з посиланням на норми матеріального права, які були чинні на час розгляду справи судом першої інстанції.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом статті 292 ЦПК 2004 року при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_6

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої цієї статті однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційний суд вважав, що всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, позивачем до матеріалів справи не долучено документ, який давав право на виконання будівельних робіт, проект будівництва нежитлової будівлі (бару), затверджений у встановленому законом порядку уповноваженими органами, висновок уповноваженого органу про дотримання при будівництві та відповідність будівництва санітарним, архітектурним, екологічним, природоохоронним, будівельним нормам і правилам, а тому обгрунтовано не взяв до уваги посилання суду першої інстанції, як на підставу для визнання права власності на спірну нежитлову будівлю (бару), лише на відповідність її вимогам правил пожежної безпеки.

Встановивши, що самочинно побудована нежитлова будівля знаходиться на березі озера «Молодіжне» в м. Кам'янка Бузька чим обмежує права громадян на вільний доступ до прибережної зони та зони відпочинку, яка знаходиться на березі озера, перешкоджає безпечному для життя і здоров'я довкіллю, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції впливає на права та обов'язки ОСОБА_6

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило