Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 326/1542/16-ц

провадження № 61-129 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - Міністерство оборони України

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Воробйової І. А., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан, де у період з 4 серпня 1982 року по

5 вересня 1983 року, та з 21 серпня 1985 року по 23 вересня 1986 року, при виконанні службового обов'язку у нього розвинулись численні захворювання, у зв'язку із чим була встановлена друга група інвалідності безстроково.

Відповідно до протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 20 серпня 2012 року його захворювання пов'язані з виконанням військових обов'язків військової служби в країнах, де велися бойові дії.

Посилаючись на те, що внаслідок отриманих захворювань його постійно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, погіршення пам'яті, зниження слуху, що призводить до втрати душевної рівноваги, тривоги, дратівливості та страху, змушує його витрачати кошти на лікування, що завдає йому моральні страждання, просив стягнути з Міністерства оборони України на відшкодування моральної шкоди100 000 грн

00 коп.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 8 лютого

2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 30 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку Центральною військової-лікарської комісії захворювання ОСОБА_4 пов'язані з виконанням ним обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, зазначені захворювання завдають позивачу моральних страждань, а тому керуючись статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтями 23, 170, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, обов'язок відшкодування якої покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня

2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спори про відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватися за законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, однак на час проходження позивачем військової служби у 1982-1986 роках не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року, та ЦК України в редакції 2003 року.

Ураховуючи, що чинне на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я законодавство, не містило положень про відшкодування моральної шкоди, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, у зв'язку із чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована доводами, наведеними у позовній заяві, а також посиланням на те, що рішення апеляційного суду не відповідає нормам чинного законодавства.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзив Міністерства оборони України на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України

№ 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

За змістом частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого

1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Встановивши, що захворювання, які стали підставою для встановлення позивачу другої групи інвалідності, отримані ним під час проходження військової служби на території Демократичної Республіки Афганістан у 1982-1986 роках, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Оскільки законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я (1982-1986 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, підстави для задоволення позову відсутні.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, щозастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм права, які на час їх виникнення не були чинними, є помилковим.

Доводи касаційної скарги про право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, отриманим до 1986 року, не спростовують правильність висновків апеляційного суду, а містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Ці доводи не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С. О. Погрібний

О. В. Ступак