Справа № 369/3547/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/435/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 19 26.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Волохова Л.А.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого в шлюбі, шляхом визначення ідеальних часток подружжя у цьому майні (без його реального поділу) з залишенням майна у спільній частковій власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що в червні 2009 року він придбав собі квартиру у ОСОБА_4, попередньо домовившись зі своїм сином - ОСОБА_2 про оформлення договору купівлі-продажу саме на його ім'я. Даний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 був зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтаном Золтановичем.

Позивач зазначав, що саме він розраховувався із продавцем за вищевказану квартиру, враховуючи відсутність у його сина будь-яких особистих грошових коштів. Так, для придбання квартири він використав грошові кошти отримані у борг у знайомих, власні збереження грошових коштів. Між ним та продавцем квартири були обговорені істотні умови продажу квартири, він за неї розрахувався, продавець в свою чергу приймала саме ОСОБА_3 як єдиного дійсного (реального) покупця квартири. При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири волевиявлення продавця було направлено на завершення домовленості про продаж квартири саме Позивачу, при формальному значенні в договорі купівлі-продажу титульним власником його сина.

Після придбання спірної квартири, ОСОБА_2 не вселився у спірну квартиру, ніяких витрат на її утримання не ніс. Позивач зазначив, що він одноособово несе усі витрати по квартирі, придбав меблі, що знаходяться в квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги, що підтверджується довідкою за формою № 3, актом обстеження житлових умов, відповідними квитанціями та договорами про надання житлово-комунальних послуг.

Також, Позивачем було зазначено, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу ОСОБА_2 здійснив придбання майна, яке було предметом договору за кошти його батька, у зв'язку з чим фактичним покупцем за договором купівлі-продажу від 26 червня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтаном Золтановичем є саме він.

На думку ОСОБА_3, волевиявлення Відповідача на момент укладення оспорюваного правочину не було спрямоване на отримання ним у власність квартири АДРЕСА_1 і правочин не був спрямований на настання правових наслідків для Відповідача, як покупця, оскільки обов'язки покупця за цим договором він особисто фактично не виконав, а їх виконав Позивач по справі.

У січні 2016 року Позивачу стало відомо, що не зважаючи на вищезазначені домовленості, ОСОБА_2 має намір продати спірну квартиру, у зв'язку з чим останній звернувся до суду з позовом з вимогою про визнання недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 26 червня 2009 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтаном Золтановичем в реєстрі № 3167 та вимогою вважати покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 26 червня 2009 року - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

02 листопада 2016 року до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору було залучено ОСОБА_6.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року було об'єднано в одне провадження вищезазначену цивільну справу та цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності, призначивши при цьому об'єднаній цивільній справі № 369/347/16-ц, провадження № 2/369/2026/16.

Так, у серпні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна набутого в шлюбі, шляхом визначення ідеальних часток подружжя у цьому майні (без його реального поділу) з залишенням майна у спільній частковій власності.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 серпня 2015 року по справі № 758/969/15-ц було розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, зареєстрований 03 червня 2006 року.

За час спільного подружнього життя сторонами було набуто у власність житлову квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,8 кв.м., яку документально було оформлено на ім'я Відповідача за зустрічним позовом.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно було набуто під час шлюбу між сторонами, на підставі ст. ст. 11, 365, 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 60, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України), Позивач за зустрічним позовом просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 право власності на спільне майно в рівних частках за кожним - по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 61,8 кв.м.; в порядку поділу майна подружжя припинити право спільної сумісної власності сторін на вищезазначену квартиру та стягнути з Відповідача за зустрічним позовом судові витрати, пропорційно до розміру задоволених вимог згідно ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частини покупця відмовлено, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги в яких просять рішення скасувати. В обґрунтування апеляційних скарг посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи. Просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_3 задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, 26 червня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтаном Золтановичем за реєстровим № 3167, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до п.1.1. вищезазначеного договору, Продавець (ОСОБА_4) продає, а Покупець (ОСОБА_2) купує (приймає у власність) квартиру АДРЕСА_1, і сплачує за неї ціну, визначену цим договором.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цим договором становить 110 788 (сто десять тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень 00 копійок, які повністю сплачені Покупцем Продавцю, одночасно з підписанням цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 посилався на те, що спірну квартиру АДРЕСА_1 останній придбав за особисті кошти та з метою власного в ній проживання, при чому оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року надано роз'яснення, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст. 234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин суд першої інстанції вірно прйшов до висновку, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу квартири від 26 червня 2009 року був фіктивним та укладався ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без наміру створити правові наслідки. Позивачем не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином.

Більш того, передача спірної квартири на виконання вищезазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_2, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 23416796 від 28.07.2009 року, унеможливлює визнання такого договору фіктивним.

Аналізуючи викладене суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2009 року в частині покупця за договором з підстав придбання спірної квартири за кошти ОСОБА_3 з метою особистого користування такою квартирою з огляду на наступне.

Як вбачається із оспорюваного договору купівлі-продажу від 26 червня 2009 року покупцем за ним виступив ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1; саме останнім, одночасно з підписанням даного договору було сплачену ціну за нерухоме майно, що ним купується у розмірі 110 788 (сто десять тисяч сімсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп. (п. 2.1 договору); усі умови цього договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджені ними; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому (п.1.5 договору).

В якості підтвердження факту передачі коштів за договором ОСОБА_3 було надано копію розписки від 26 червня 2009 року, за якою ОСОБА_4 зазначала, що отримала від ОСОБА_3 грошові кошти за продану нею квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, вказану розписку судом було оцінено критично, оскільки в даній розписці не вказується сума коштів, яку ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 та кому саме такі грошові кошти належали.

Окрім того, на переконання суду, ОСОБА_3 не надано достовірних та безспірних доказів на підтвердження факту наявності у нього необхідної суми коштів для купівлі спірної квартири станом на час її придбання, як і не підтверджено відсутності можливості у ОСОБА_2 придбати зазначену квартиру.

Твердження ОСОБА_3, що він отримував кошти для купівлі квартири від знайомив у борг та мав власні заощадження не підтверджені доказами, які б були наявними в матеріалах справи, як то копіями розписок, договорів позики, відомостями про заробітну плату станом на час укладання оспорюваного договору чи відомостями про інші доходи, тощо.

Саме по собі не проживання власника чи його колишньої дружини в спірній квартирі, не може свідчити про недійсність договору, оскільки власник може розпоряджатись власністю на свій розсуд, в тому числі і надати можливість проживання в даній квартирі будь-якій особі, в даному випадку - своєму батькові.

Оплата ОСОБА_3 комунальних послуг, зокрема за теплопостачання, за надання холодної та гарячої води, за електроенергії і т.д., не може слугувати підтвердженням придбання останнім спірної квартири саме за його особисті кошти та для нього.

Суд першої інстанції також не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_4, оскільки останнім достеменно не відомо кому саме належали кошти, сплачені за спірну квартиру, шляхи їх набуття та критично відноситься до мотивів укладання оспорюваного договору купівлі-продажу саме на ім'я ОСОБА_2, висвітлених ОСОБА_3 з огляду на те, що із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 03.07.2017 року, долученого до матеріалів справи, не вбачається, що ОСОБА_3 на момент укладення договору перебував у зареєстрованому шлюбі, а його син, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6 не міг в подальшому спрогнозувати, що його шлюб не буде розірваний.

В той же час, як вбачається із наявних в матеріалах справи документів, договір купівлі-продажу квартири від 26 червня 2009 року, зареєстрованого за номером 3167, вчинено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які за своїм волевиявленням, домовившись про всі істотні умови договору, уклали його, при цьому обумовивши всі умови договору. Під час укладання даного договору були дотримані всі загальні вимоги, встановлені законодавцем, серед яких і форма, зміст правочину, вільне волевиявлення сторін правочину.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд не знайшов підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним в частині покупця.

27 січня 2017 року до матеріалів справи представником ОСОБА_6 було долучено заяву про застосування наслідків позовної давності, розглянувши яку суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог закону суд має розглянути спір по суті та у разі, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск позовної давності.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки суд прийшов до висновку, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 по суті заявлених вимог, він не застосовує наслідків пропуску строку позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин за вищенаведених обставин.

Розглядаючи позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, судом встановлено, що 03 червня 2006 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим 03 червня 2006 року, НОМЕР_2.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 серпня 2015 року, яке набрало законної сили 25 квітня 2016 року, вищезазначений шлюб між сторонами був розірваний.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України)

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (пункт 23).

Таким чином, при спільній сумісній власності розміри часток заздалегідь не визначені, хоч і припускається, що вони рівні, тому право кожного із співвласників однаково поширюється на все спільне майно. Вони мають рівні права володіння, користування та розпорядження ним. При цьому частки можуть бути визначені при виділі або поділі майна з додержанням принципу їх рівності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя , тобто ,якщо майно набуте за час шлюбу, передбачається ,що воно є спільним . Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує , що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи або іншою особою ,то такі факти потребують доведення їх в суді.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що спірна квартира набута сторонами за час перебування у шлюбі, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки суд встановив, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування їх у спільному шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки сторін в цій квартирі є рівними.

Враховуючи вимоги цивільного законодавства, відповідно до яких при поділі майна спільна сумісна власність припиняється, а тому слід припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1

У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі та в задоволенні позову ОСОБА_6.

Колегія суддів погоджується звисновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2017 року року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 03 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: