Справа № 2-366/11
Провадження № 22-ц/779/405/2018
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.

секретаря: Мельник О.В.

з участю: апелянта ОСОБА_1, представника стягувача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Надвірнянського районного суду від 26 січня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року головний державний виконавець Надвірнянського районного відділу ДВС звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Подання обґрунтував тим, що на виконанні Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 914336 гривень заборгованості та 1820 гривень судових витрат. Рішення на даний час боржником не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч.5 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження». Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що згідно інформації, наданої на запити з реєструючих органів, майно належне боржнику на праві власності відсутнє. Виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак боржник на виклики не з'явився, про причини неявки не повідомив виконавця. Враховуючи, що рішення до цього часу не виконане, боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо його виконання за рахунок належного йому майна і доходів.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 26 січня 2018 року подання задоволено. Обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом №2-366, виданим 12 вересня 2011 року.

На дану ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить її скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання.

Вважає, що ухвала є безпідставною, постановленою внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи подання та тимчасово обмежуючи у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив з не виконання зобов'язання, покладеного судовим рішенням, однак судом не враховано, що належних доказів умисного ухилення від виконання судового рішення державним виконавцем не було надано, не вказано, які перешкоди вчинені з його боку для проведення виконавчих дій державному виконавцю, не зазначено, які дії було вчинено виконавцем щодо примусового виконання вимоги про стягнення боргу, чи накладалися арешти на його рухоме та нерухоме майно. Навпаки, державним виконавцем прихований той факт, що апелянт неодноразово з'являвся у Надвірнянський районний відділ ДВС на виклик, в один із викликів ним добровільно долучено пенсійне посвідчення інваліда 3 групи і отримує пенсію у Надвірнянському об'єднаному управління ПФУ, однак стягнення з пенсії так і не проводять.

Державним виконавцем не вчинені всі можливі і необхідні дії та заходи примусового виконання судових рішень.

Крім того, застосоване судом обмеження позбавляє його можливості вільно пересуватись за власними потребами. Останнім часом у нього погіршився стан здоров'я після перенесеного інфаркту міокарда. На даний час діагностовано : стенокардія напруги ФК ІІІ, кардіосклероз постінфарктний, тромболізис мета лізе, гіпертонічна хвороба ІІІ стадія, ступінь 1, ризик 4. Через те, що в подальшому у нього можливо виникне потреба у лікуванні за межами України, безпідставне обмеження у праві виїзду може створити небезпеку не тільки для його здоров'я, але і життя в цілому.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Вказане підтверджується висновками ВСУ, узагальненням судової практики від 01 лютого 2013 року, ухвалами ВССУ №6-5558ск13, №6-51650ск13.

Вислухавши, суддю-доповідача, пояснення апелянта, який вимоги скарги підтримав, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов'язань згідно рішення Надвірнянського районного суду, що є підставою для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суд з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції знаходиться виконавче провадження №51385767 з виконання виконавчого листа №2-366/11, виданного 12 вересня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 914336 гривень заборгованості та 1820 гривень судових витрат. Боржником по вказаному виконавчому документі є ОСОБА_1

Виконавчий лист вже знаходився на виконанні виконавчої служби і провадження було закрито за відсутності майна та коштів у боржника для погашення заборгованості визначеної у виконавчому документі.

З матеріалів справи також вбачається, що в ході примусового виконання рішень, державний виконавець для встановлення джерел доходів та майна ОСОБА_1 направляв запити у реєструючи органи.

Згідно даних Територіального сервісного центру 2641 регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області за ОСОБА_1 транспортні засоби не зареєстровані.

Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого та рухомого майна, накладено арешт на нерухоме та рухоме майно боржника ОСОБА_1 на невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми 1 650 172, 60 гривень на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження 25622743, 05 квітня 2011 року відділом ДВС Надвірнянського районного управління юстиції (а.с.7).

Судом також встановлено, що боржник ОСОБА_1 жодного платежу за виконавчим документом на користь стягувача з 2011 року не провів.

Згідно п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Нормою ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до вказаної правової норми громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

Такі обмеження прав громадян України на виїзд за кордон у конкретно визначених законом випадках мають тимчасовий характер і зумовлені необхідністю забезпечення захисту прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Згідно роз'яснень Верховного суду України від 01 лютого 2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Відповідно до ч.5 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов'язаний:

1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;

3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;

5) своєчасно з'являтися на вимогу виконавця;

6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посаджових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законів органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими Законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд.

Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України та ін. Тому застосування такого заходу, як обмеження в праві виїзду, в даному випадку, не може розцінюватися як порушення права залишати будь-яку країну вільно, гарантованого Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки передбачений законом та є необхідним з метою захисту прав та свобод інших осіб.

До заперечення на апеляційну скаргу начальником Надвірнянського ДВС додано копію акта державного виконавця про те, що він на виклик 17. 03. 2017 року не з»явився.

У зазначеному виклику боржнику роз»яснино, що він зобов»язаний подати усі дані про свої доходи.

У засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 жодним чином не намагався підтвердити, що зазначеного виклику не отримував, а наголошував тільки на тому, що акт про його неявку від 20. 03. 2017 року оформлений без його підпису та понятих. Апелянт також підтвердив, що з кінця 2016 року отримує пенсію по інвалідності, однак з її розміру жодного відшкодування стягувачу не сплатив.

З огляду на встановлені обставини в їх сукупності колегія суддів вважає, що у зв'язку з невиконанням апелянтом як боржником обов'язку надати інформацію про отримувані доходи, нез'явлення на виклик, відсутність жодної проплати для погашення 914336 гривень перед стягувачем з 2011 року, про що відображено у поданні, у державного виконавця були усі підстави вважати, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов'язань за судовим рішенням.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність до виконання зобов'язань покладених за судовим рішенням обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Таке рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апелянта про відсутність у його діях ухилення від виконання покладеного зобов'язання повністю спростовано матеріалами справи та не знайшли об'єктивного підтвердження протягом розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду від 26 січня 2018 року без змін.

Постанова у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта