Справа № 147/582/17
Провадження № 2/135/59/18
РІШЕННЯ

іменем України

27.03.2018 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року вона працювала на посаді інженера з якості ДП «Тростянецький спиртовий завод» за сумісництвом, згідно трудового договору. Основне місце роботи ДП «Ладижинський завод Екстра». Проте, за період її роботи, відповідач не виплачував її заробітну плату та не провів остаточний розрахунок в день звільнення. Сума заборгованості складала 2442,64 грн.. У червні 2017 року вона отримала поштове повідомлення про переказ грошових коштів від відповідача в розмірі 2442,64 грн. відтак, просила стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно поданої заяви про збільшення позовних вимог від 11.08.2017 року (а.с. 23) ОСОБА_2 повідомила, що при подачі позовної заяви до суду були відсутні відомості про складові нарахованої заробітної плати та фактично відпрацьований час за жовтень та листопад 2015 року, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Однак у наданій довідці №114 від 06.07.2016 року відповідачем не вірно відображена сума нарахованої заробітної плати, оскільки дані у довідці за жовтень 2015 року не співпадають з даними форми ОК-5 за цей же період. Фактична заробітна плата за жовтень та листопад 2015 року, за даними форми ОК-5, що передували дню звільнення у грудні 2016 року 3961,52 грн., кількість робочих днів за жовтень та листопад 2015 року 42 дні. Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 34898,40 грн. (370 х 94,32), де 370 кількість робочих днів затримки розрахунку у період з 22 грудня 2015 року по 15 червня 2017 року. Просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 34898,40 грн..

В судовому засіданні 27.03.2018 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких просила стягнути з ДП «Тростянецький спиртзавод» середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 57749,60 грн.. Повідомила, що розмір її заробітної плати за жовтень та листопад 2015 року, що передували дню звільнення у грудні складає 3961,52 грн.. Форма оплати праці, під час її роботи на підприємстві була погодинною. Тому, виходячи із середньогодинної заробітної плати

19,51 грн./год. та того, що сукупно середнім заробітком має бути оплачено 2960 год. затримки розрахунку, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 57749,60 грн. ,які просила суд стягнути з відповідача.

Позивач та її представник в судовому засіданні збільшенні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснила, що працювала на ДП «Тростянецький спиртзавод» за сумісництвом з липня 2015 року, викликали на роботу її в жовтні 2015 року, коли запускали завод. На роботу виходила позмінно, а потім за потребою, як коли виходило.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що відповідач не мав можливості вчасно розрахуватись із працівником, оскільки підприємство перебувало в стадії банкрутства. Відтак, немає вини відповідача, оскільки ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.03.2008 року в справі №10/47-08 розпочато справу про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, розпочата судова процедура щодо розпорядженням майном. У зв'язку з чим арештовувались кошти підприємства, що унеможливило виконання всіх зобов'язань. Відтак, відсутня вина підприємства у затримці виплат нарахованої заробітної плати. Крім того, зазначив, що працівник не працював в день звільнення на підприємстві, після звільнення письмової вимоги про виплату нарахованої зарплати не подавав, відтак вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, заперечив проти проведеного розрахунку середнього заробітку, виходячи із середнього динного заробітку, зазначивши, що працівник ОСОБА_2 працювала по сумісництву, тому середній заробіток слід обраховувати, виходячи із середньоденного заробітку, оскільки оплата праці проводилась виходячи із посадового окладу працівника. Зазначив, що дійсно остаточний розрахунок із ОСОБА_2 підприємство провело 16.06.2017 року, переказавши кошти через «Укрпошту».

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 29.07.2015 року прийнята за сумісництвом на посаду інженера з якості на Державному підприємстві «Тростянецький спиртовий завод». Згідно наказу №266-к від 21.12.2015 року, ОСОБА_2, звільнено з 21.12.2015 року за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення працівнику ОСОБА_2 не було виплачено всі кошти, які було нараховано до виплати. Так, їй не була в повній мірі виплачена нарахована заробітна плата за період роботи на підприємстві в сумі 2442,64 грн.

Дані обставини визнаються сторонами, та підтверджуються наказом підприємства № 52-к від 29.07.2015 року про прийняття на роботу, наказом №266-к від 21.12.2015 року про звільнення позивача, довідкою ДП «Тростянецький спиртовий завод» про доходи № 114 від 06.07.2016 року, індивідуальною відомістю про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України, поштовим повідомленням від 19.06.2017 року на отримання 2442,64 грн., які надійшли 16.06.2017 року.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно розяснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Відповідно до п. 20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 було звільнено з 21.12.2015 року, тому в цей день, згідно вимог ст. 116 КЗпП України, їй мали бути виплачені всі суми, що належать від підприємства, з утриманням при цьому податків.

Позивачем предявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 57749,60 грн.

Судом встановлено, що відповідач розрахувався із працівником лише в червні 2017 року, тому згідно положень ст. 117 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню.

Перевіряючи проведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в межах вказаного позивачем періоду, судом встановлено, що такий розрахунок у заяві про збільшення позовних вимог від 11.08.2017 року (а.с. 23-24) проведено вірно.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд проводить згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок). Відповідно до змісту п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. А всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки.

Відповідно до п. 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом

множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 було звільнено в грудні 2015 року, тому середня заробітна плата працівника має обраховуватись виходячи із нарахованої заробітної плати за попередні два місяці, тобто за жовтень та листопад 2015 року.

Із наявної в матеріалах справи індивідуальної відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) Пенсійного фонду України, видно, що сума заробітку ОСОБА_2, нарахованого ДП «Тростянецький спиртовий завод» (код 05459157) в жовтні-листопаді 2015 року становила: в жовтні 3038,4 грн., в листопаді 923,12 грн.

З чого видно, що сукупно за вказаний період було нараховано 3961,52 грн. (3038,4+923,12=3961,52).

За жовтень та листопад 2015 року було відповідно 42 робочих дні. Відтак, середньоденна заробітна плата за вказані місяці становить 94,32 грн. (3961,52 / 42).

Кількість робочих днів з дня звільнення по день погашення боргу по заробітній платі, а саме з 21.12.2015 року по 16.06.2017 року становить 370 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 34898,4 грн. (94,32 х 370 = 34898,4).

Відтак, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу позивача в частині стягнення із відповідача вказаної суми середнього заробітку за 370 днів затримки розрахунку.

При цьому, суд вважає, що при виплаті вказаної суми підприємством мають бути утримані передбачені законом податки та обовязкові платежі, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

В судовому засіданні сторонам розяснено положення статей 12, 13 ЦПК України.

Статею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Разом з тим, суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що середній заробіток слід обраховувати виходячи із середньогодинної заробітної плати, оскільки судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 була прийнята на роботу в ДП «Тростянецький спиртовий завод» та працювала за сумісництвом, одночасно працюючи на іншому підприємстві. Згідно наказу про прийняття на роботу прийнята на посаду інженера з посадовим окладом згідно штатного розпису. При цьому сама пояснила, що працювала позмінно, а також виходила на роботу за потребою. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач працювала на підприємстві за графіком з погодинною тарифною ставкою позивачем не надано. Відтак, розрахунок середнього заробітку позивача слід проводити виходячи із середньоденного заробітку.

Доводи представника відповідача про те, що в день звільнення ОСОБА_2 не працювала, із письмовою вимогою про проведення розрахунку за відпрацьований час вона не зверталася, не спростовують висновок суду про те, що підприємство повинно було провести повний розрахунок із працівником в день звільнення.

При цьому суд враховує, що працюючи на підприємстві, заробітну плату ОСОБА_5 отримувала шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, про що зазначає позивач і що визнається представником відповідача.

Відтак, підприємство достеменно знало реквізити рахунку позивача для виплати заробітної плати. Виплата зарплати при звільненні працівника є обовязком роботодавця, незалежно від того, чи звертається працівник із вимогою про таку виплату. Жодних обставин чи доказів, які б вказували на наявність у підприємства перешкод для перерахування нарахованої працівнику заробітної плати, при наявності таких коштів, суду не надано. Тому суд вважає, що відсутність саме письмової вимоги працівника про проведення з ним розрахунку, в даному випадку не може саме по собі бути підставою для позбавлення працівника права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки незалежно чи був працівник безпосередньо на робочому місці у день звільнення чи ні, остаточний розрахунок з ним мало бути проведено шляхом перерахування коштів на картковий рахунок у банку, де постійно обслуговувався працівник. Оскільки саме такий порядок отримання заробітку було запроваджено на підприємстві. При цьому встановлено, що жодного спору про розмір належних до виплати сум між сторонами немає, а відповідачем не доведено, що працівник ухилявся від отримання нарахованих коштів.

Доводи відповідача в тій частині, що заборгованість по заробітній платі позивачу не була вчасно погашена у зв'язку із відсутністю фінансової можливості у відповідача, порушенням справи про банкрутство, не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог, оскільки, відсутність коштів на рахунку роботодавця та порушення процедури банкрутства не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за не проведення розрахунку при звільненні. Доказів відсутності вини роботодавця у невиплаті коштів суду не надано.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 2 липня 2014 року по цивільній справі № 6-76цс14.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, позов про стягнення середнього заробітку задоволено, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 640 грн. покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, п. 6, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.ст. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» (смт. Тростянець Вінницької області, вул. Соборна, 14, код 05459157) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 краю, РФ, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 34898,4 грн. з утриманням при виплаті вказаної суми передбачених податків та обовязкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на користь держави 640 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляція протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішеннябезпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 06.04.2018 року.

Суддя: