Постанова
Іменем України

28 березня 2018 року
м. Київ

справа № 760/9507/15-ц

провадження № 61-2877св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю.,Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,
Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачОСОБА_1 ,
відповідачі: Київське квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України,
Житлова комісія гарнізону міста Києва,
представник відповідачаВойцехівська Наталія Вікторівна,
третя особаЖитлова комісія Генерального штабу Збройних Сил України

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил Українина рішення Солом`янського районногосуду міста Києва в складі судді Коробенка С.В. від 01 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва в складі суддів: Мазурик О.Ф., Качана В.Я., Панченка М.М., від 07 липня 2016 року.

Встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України(далі «Київське КЕУ») та житлової комісії гарнізону м. Києвапро визнання протиправною бездіяльності та вимогу вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 серпня 1992 року по 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 Одеського гарнізону, що підтверджено довідкою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси Міністерства оборони України. ОСОБА_1 з 01 листопада 2013 року був переведений до військової частини НОМЕР_2 в місті Києві для подальшого проходження служби (а.с. 8 витяг з наказу). Згідно з протоколом засідання житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України (далі ГШ ЗСУ) від 25 лютого 2014 року № 13 при вирішенні питання про зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік із збереженням попереднього часу перебування на обліку його було зараховано на облік з 03 серпня 1992 року.

ОСОБА_1 декілька разів звертався до Київського КЕУ та житлової комісії гарнізону міста Києва стосовно внесення його прізвища до списку військовослужбовців гарнізону міста Києва, які потребують поліпшення житлових умов з 03 серпня 1992 року. Останнє його звернення було зареєстроване Київським КЕУ 15 грудня 2014 року (а.с. 14).

Київське КЕУ листом від 20 травня 2014 року № 303/25/6-534, погодженим з житловою комісією гарнізону м. Києва (а.с. 11), у відповідь на його звернення повідомило ОСОБА_1 , що направило його облікову справу до житлової комісії ГШ ЗСУ з метою отримання її висновків стосовно постанови ОСОБА_1 на відповідний облік з 03 серпня 1992 року.

Житлова комісія ГШ ЗСУ взяла до відома відповідне звернення Київського КЕУ і протокол позачергового засідання житлової комісії гарнізону міста Києва від 21 травня 2014 року № 10 та підтвердила своє попереднє рішення у протоколі житлової комісії ГШ ЗСУ від 26 червня 2014 року №16 (а.с. 12 витяг з протоколу). Це рішення було ще раз підтверджене протоколом житлової комісії ГШ ЗСУ від17 жовтня 2014 року № 19.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями житлової комісії ГШ ЗСУ, Київське КЕУ та житлова комісія гарнізону міста Києва відмовляються брати на облік ОСОБА_1 з 03 серпня 1992 року як військовослужбовця, який потребує поліпшення житлових умов. У листі № 303/25/6-1593 від 31 грудня 2014 року Київське КЕУ за погодженням з житловою комісією гарнізону міста Києва (а.с. 1622) стверджує, що ОСОБА_1 може бути поставлений на відповідний облік лише з 03 березня 1995 року.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Київського КЕУ і житлової комісії гарнізону міста Києва та зобов`язати їх вчинити всі необхідні дії для поставлення йогона облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, із збереженням попереднього часу перебування на обліку з 03 серпня 1992 року.

Рішенням Солом`янського районногосуду міста Києва від 01 липня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Вирішено:

- визнати протиправною бездіяльність житлової комісії гарнізону м. Києва та Київського КЕУ щодо вчинення дій, пов`язаних із зарахуванням ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 серпня 1992 року.

- зобов`язати житлову комісію гарнізону м. Києва зарахувати ОСОБА_1 зі складом сім`ї одна особа на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, з 03 серпня 1992 року, а Київське КЕУ внести відповідні записи до Книги обліку осіб, які перебувають у черзі на поліпшення житлових умов.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 довів протиправну діяльність відповідачів та безпідставність відмови вчинити дії щодо зарахування йогона облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, із збереженням попереднього часу перебування на обліку з 03 серпня 1992 року.

Доводи Київського КЕУ про можливість поставлення ОСОБА_1 на відповідний облік лише з 03 березня 1995 року згідно вимог пункту 2 наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, застосування якого, на думку Київського КЕУ, навіть після втрати відповідним наказом чинності з 06 жовтня 2006 року, вимагається положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577 (далі Наказ МО України № 577), та пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 червня 2004 року № 1865-IV «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон про внесення змін до статті 12) не переконали суд.

Представник житлової комісії гарнізону міста Києва у судове засідання не з`явився, за згоди інших учасників справи суд ухвалив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних матеріалів справи.

Представник третьої особи поклався на розсуд суду, але зазначив, що позиція житлової комісії ГШ ЗСУ відповідає позиції ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу Київського КЕУ відхилено, рішення Солом`янського районногосуду міста Києва від 01 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Київське КЕУ просить скасувати рішення Солом`янського районногосуду міста Києва від 01 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 липня 2016 року, ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Касаційна скарга Київського КЕУ мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався одними доказами та не брав до уваги інші. Зокрема, не врахував Юридичний висновок Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України щодо відсутності правових підстав для перегляду рішень житлових комісій, прийнятих з 03 березня 1995 року; не надав юридичної оцінки рішенню Міністра оборони України від 13 квітня 2009 року № 3284/з, в якому «зазначено, що зараховувати військовослужбовців при переміщенні до нового місця служби на квартирний облік раніше дати 03 березня 1995 року немає законних підстав»; не дослідив порядок зарахування військовослужбовців на квартирний облік, що діяв до дати переведення ОСОБА_1 у відповідну військову частину міста Києва. На думку Київського КЕУ, суд першої інстанції та апеляційний суд здійснили неправильний аналіз обставин справи та не застосували норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, наслідком чого стали висновки, які не узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 заявляє про свою незгоду з усіма доводами касаційної скарги Київського КЕУ.

Заперечення на касаційну скаргу мотивоване тим, що в касаційній скарзі Київського КЕУ не зазначено доказів прийняття судом першої інстанції рішення та судом апеляційної інстанції ухвали з порушенням вимог законодавства; без з`ясування в повному обсязі обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору; з неправильним та неповним дослідженням доказів, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному вирішенню спору; Київське КЕУ трактує норми права на зручний для себе мотив.

Інші сторони у справі правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі «ЦПК України») касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга Київського КЕУ підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

У пункті 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України визначено, що закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.

В абзаці четвертому статті 43 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) зазначено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Суть цього положення не змінювалась у період з 03 серпня 1992 року по сьогоднішній день.

Згідно з абзацом першим пункту 1 статті 12 Закону України від 24 червня 2004 року № 1865-IV «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що діяла на час звернень ОСОБА_1 до Київського КЕУ)держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до абзацу сьомого пункту 1 цієї статті порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищезазначеного пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Пункт 4 цього порядку, зокрема, передбачає, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом.

У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12 зазначено - військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Абзац 4 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12 покладає зобов`язання на Кабінет Міністрів України забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону. На виконання цієї вимоги, з метою приведення нормативно-правових актів Міністерства оборони України у відповідність з чинним законодавством, був виданий Наказ МО України № 577.

Наказ МО України № 577 скасував дію наказу Міністра оборони України від 06 лютого 1995 року № 20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України».

Наказ МО України № 577 втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».

Станом на 01 листопада 2013 року спеціальним чинним нормативним актом, що регулював прийняття на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, була Інструкція про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 (далі Інструкція № 737).

Пункт 1.4. Інструкції № 737 дублює вищезгадане положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12. та пункту 1.4. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом МО України № 577.

Пункт 2.15. Інструкції № 737 встановлює, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем проходження служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

15 грудня 2014 року, на день подання ОСОБА_1 його останнього звернення до Київського КЕУ щодо поставлення йогона відповідний облік, був чинним наказ Міністерства оборони України від 19 червня 2014 року № 401, який передбачав внесення змін до Інструкції № 737 шляхом викладення її у новій редакції (далі Нова редакція Інструкції № 737).

В абзаці другому пункту 1.4. Нової редакції Інструкції № 737 вказана уточнена суть змісту пункту 1.4. наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737. Застосування раніше встановленого законодавством порядку забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання військовослужбовців, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності Законом про внесення змін до статті 12 стосується не врахування таким військовослужбовцям вислуги на військовій службі за відповідний період.

Пункт 2.15. Нової редакції Інструкції № 737 дублює зміст пункту 2.15. Інструкції № 737. Пункт 2.1. Нової редакції Інструкції № 737 встановлює, що облік військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у квартирно-експлуатаційних органах, військових частинах та гарнізонах. Узагальнені списки осіб, що перебувають на обліку, всіх військових частин знаходяться у Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України.

В абзаці шостому пункту 2.5. Нової редакції Інструкції №737 передбачено, що військовослужбовці зараховуються на квартирний облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке оформлюється у формі протоколу засідання житлової комісії, який підписується представником житлової комісії і затверджується командиром військової частини. Підпис командира завіряється гербовою печаткою військової частини. Згідно з абзацом восьмим цього пункту дані про військовослужбовців, зарахованих на квартирний облік, заносяться до книги обліку осіб, які перебувають у черзі на поліпшення житлових умов (одержання житла для постійного проживання), яка ведеться представником житлової комісії.

Доводи Київського КЕУ, наведені в касаційній скарзі, не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях попередніх інстанцій, а фактично дублюють його доводи при розгляді справи судами попередніх інстанцій, яким судами була надана належна правова оцінка в сукупності з встановленими обставинами справи.

Із наведеного слідує, що заперечення на касаційну скаргу є обґрунтованими, а посилання касаційної скарги на незаконність висновків судів попередніх інстанцій є безпідставними.

Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Інші учасники справи не заявили до відшкодування судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Залишити без задоволення касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на Київське квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик