Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 465/569/16-ц

провадження № 61-6800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Лозинського Б. М. від 17 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляка Р. В., від 14 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача, розірвання договору банківського вкладу, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт», за умовами якого він передав банку суму вкладу у розмірі 10 000 Євро строком на шість місяців зі сплатою 7 % річних. Договір було укладено у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Ялта (Автономна Республіка Крим). Після закінчення строку, на який розміщувався вклад, він звернувся до банку з вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків за договором, проте листами від 04 серпня 2014 року та 26 листопада 2015 року отримав відмову з посиланням на окупацію Автономної Республіки Крим та припинення подальшої діяльності відділень банку на півострові. Вважав, що такі дії відповідача є необґрунтованими та порушують його права, так як він є громадянином України, спірні договори укладалися з банком, який також знаходиться на території України.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4просив суд розірвати договір банківського вкладу «Стандарт», який укладений 24 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнувши з банку на його користь суму вкладу та нарахованих відсотків, три проценти річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та інфляційні втрати за весь час прострочення боргу, що у загальному розмірі станом на 27 березня 2017 року становить 663 738, 56 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при укладанні договору банківського вкладу ним було внесено грошові кошти на депозитний рахунок банку, оскільки надана ним копія квитанції не містить необхідних реквізитів, які передбачені законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено факту того, що між ним та відповідачем було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору банківського вкладу у належній формі, тобто укладання договору між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували доводів позивача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало суду доказів, які б спростовували наявності його депозитних зобов'язань перед позивачем, внесення позивачем грошових коштів на рахунок банку, а також припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням.

У березні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якій просило оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що позивач своїх вимог не довів, не надав належним чином завіреної копії договору банківського вкладу та квитанції про внесення грошових коштів, яка б містила необхідні реквізити, що передбачені Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, та Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, свідчить про таке.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 29 січня 2014 року № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року № 6-997цс16.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди дійшли до правильного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення договору банківського вкладу, який укладений у м. Ялта Автономної Республіки Крим, що є його процесуальним обов'язком в силу статей 10, 60 ЦПК України (2004 року), оскільки надані ним квитанція не містять передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів реквізитів, зокрема, відбитку печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Інших доказів внесення коштів ним не надано.

При цьому суди вірно застосували положення частини першої статті 1058, частини першої статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, Інструкцію про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174.

Доводи касаційної скарги про не застосування судами правових позицій Верховного Суду України у справах: № 201/14226/14-ц від 24 травня 2017 року (провадження № 6-1692цс16) і № 6-352цс16 від 6 квітня 2016 року безпідставні, оскільки у цій справі позивач не довів, що між сторонами було в належній, визначеній законом письмовій формі укладено договір банківського вкладу. А посилання касаційної скарги на те, що відповідач не спростував доводи позовної заяви, не ґрунтуються на вимогах статей 10, 60 ЦПК України (2004 року), оскільки саме позивач, а не відповідач, має довести підставу позову, надати належні й допустимі докази на їх підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року залишити без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк