Справа № 356/417/17 Головуючий у І інстанції Капшученко І. О.
Провадження № 22-ц/780/961/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 29.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 березня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Іванової І.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з нею.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що 13 жовтня 2010 року між її сином ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний шлюб, від якого вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вказувала, що вона є бабусею неповнолітньої ОСОБА_5

Зазначала, що рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року матір неповнолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав. Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року визначено місце проживання ОСОБА_5 з її батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Однак, ОСОБА_2 проживає у будинку за іншою адресою, а саме, по АДРЕСА_2, який не належить йому на праві власності, а власник цього будинку заявив про його виселення. Відповідач злісно не виконує своїх батьківських обов'язків щодо неповнолітньої ОСОБА_5, принижує її разом із своєю співмешканкою, не піклується про стан здоров`я дитини, перешкоджає їй в отриманні належної освіти та розвитку дитини. Вказувала, що з 24 лютого 2017 року ОСОБА_5 за згодою відповідача проживає у неї у м. Києві. Під час проживання у позивача, неповнолітня ОСОБА_5 зламала ліву руку та пошкодила спину, однак відповідач жодного разу не провідав дитину та матеріальної допомоги не надав. Після видужання ОСОБА_5 відмовилася повертатися до відповідача, оскільки він не виконує батьківських обов'язків по її вихованню та утриманню.

З урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею без зазначення адреси місця проживання.

Заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з бабусею ОСОБА_3 за місцем її проживання: АДРЕСА_3.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із заочним рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року визначено місце проживання його дочки ОСОБА_5 разом з ним, він не позбавлений батьківських прав щодо його дочки, а тому вважає, що суд першої інстанції при визначенні її місця проживання разом з позивачем, яка є бабою ОСОБА_5, невірно застосував норми Сімейного кодексу України. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що він проживає разом зі своєю дочкою з 2012 року, за цей час до нього не було зауважень з боку Служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області. Також зазначає, що не має загрози виселення його з будинку, в якому він проживає з 2007 року, оскільки договір оренди будинку укладений ним до 2025 року. У даному будинку є всі умови для проживання неповнолітньої дочки, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 18 вересня 2017 року. Зазначає, що суд не звернув увагу на ту обставину, що позивач проживає зі своїм чоловіком у гуртожитку та вони не мають права власності на нього.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що викладені відповідачем в апеляційній скарзі обставини не відповідають фактичним обставинам справи та є перекрученими. Зазначає, що заочне рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, а заочне рішення суду залишити без змін (а.с.208-211, т.1).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 17 (а.с.21 (зворот), т.1).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що 13 жовтня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвали шлюб.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року рішення Яготинського районного суду Київської області від 26 лютого 2013 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Березанської міської ради, Служба у справах дітей Подільської районної у м.Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з її батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.199, т.1).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що згідно з рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Березанської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі ОСОБА_3 є бабою неповнолітньої ОСОБА_5

Вирішуючи спір між бабою та батьком щодо місця проживання неповнолітньої ОСОБА_5, якій виповнилось 10 років, суд першої інстанції виходив з принципу 6 Декларації прав дитини, ст.3 Конвенції про права дитини та вимог положень ч.2 ст. 160, ст.161 Сімейного кодексу України (далі - СК України), за якими місце проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них та, ураховуючи особисте добровільне побажання дитини проживати разом із бабою, а також поведінку батька і його ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків, яке на думку суду першої інстанції, є недостатнім для забезпечення повного і гармонійного розвитку особистості дитини, дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_5 з бабою.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей урегульовані главою 13 СК України.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з положеннями ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Системний аналіз зазначених норм СК України свідчить про те, що правом на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини наділені виключно батьки дитини, між якими виник спір щодо місця проживання дитини. Баба та дід дитини у передбачених законом випадках мають право лише заявити вимоги про відібрання дитини від батьків або одного з них та передачу їм дитини.

Отже, пред'явивши позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з нею, позивач ОСОБА_3 невірно обрала спосіб захисту своїх прав, передбачений ст.161 СК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції хоча і врахував наведені вище положення закону, однак у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, невірно витлумачив їх зміст, належним чином не з'ясував характер та зміст заявлених позовних вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав задоволення позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з нею.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції щодо правовідносин, які виникли між сторонами не було законних підстав для застосування приписів ч.2 ст. 160, ст.161 СК України та, відповідно, задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, заочне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 960 грн., що підтверджується квитанцією від 05 січня 2018 року (а.с.191, т.1). Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_3, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді