Справа №265/4129/17
Провадження №2/265/100/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А. В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю,

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2017 року Маріупольський міський центр зайнятості звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом ОСОБА_1 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю.

Обгрунтування позову:

29.10.2013 р. до Маріупольського міського центру зайнятості (надалі Центр зайнятості) звернувся ОСОБА_1, на підставі особистої заяви, йому надано статус безробітного, згідно тексту заяви останній був ознайомлений з правами та обовязками зареєстрованого безробітного, визначеними Законом України «Про зайнятість населення» (надалі - Закон №5067-VІ) та Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (надалі - Закон №1533-ІІІ).

Спеціалістами Центру зайнятості було здійснено перевірку та складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №687 від 22.05.2017. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 виконував роботу з 01.08.2014 по 08.08.2014 р. в ТОВ «Охоронний холдинг» на умовах цивільно-правового договору (тобто підчас перебування на обліку в центрі зайнятості).

Отже з моменту укладання цивільно-правого договору з ТОВ «Охоронний холдинг» від 01.08.2014 №437/010814 ОСОБА_1 мав зайнятість, та відносився до зайнятого населення, на підставі чого не мав права перебувати на обліку в Центрі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю.

Крім того, ОСОБА_1 мав обовязок повідомити Центр зайнятості про факт укладання цивільно-правого договору з ТОВ «Охоронний холдинг», оскільки п.2 ст.36 Закону №1533-ІІІ передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобовязані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг, а згідно з пп.4 п.2 ст.44 Закону №5067-VІ, безробітні зобовязані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Факт невиконання ОСОБА_1 свого обовязку згідно п.3 ст.36 Закону №1533-III є законною підставою для повернення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю у період з 01.08.2014 (дата набуття зайнятості) по 18.11.2011 (дата припинення виплати), розмір якої складає 15008,84 грн.

Посилаючись на викладене, та керуючись ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст.1166 ЦК України, просили суд стягнути з ОСОБА_1 суму незаконно одержаних матеріальних коштів в розмірі 15008,84 грн. на р/р 1052 в ГУДКСУ Донецької області, ОКПО 24815706, МФО 834016; одержувач - Маріупольський міський центр зайнятості.

Відзив на позовну заяву:

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2, що діє на підставі договору, письмових заяв по суті до суду не подали.

Розгляд справи по суті:

В судовому засіданні, представник позивача ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2, в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечували, в їх задоволенні просили відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 вважав, що на дію договору, укладеного між ТОВ «Охоронний холдинг» та ОСОБА_1 не поширюються дії трудового законодавства та гарантії передбачені Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», про що було зазначено у п.8.1 цього договору, а незаконно отримана суму державної допомоги, відповідно до ч.4 ст.35 Закону №1533-III повинна бути утримана з ТОВ «Охоронний холдинг», а не з ОСОБА_1

Фактичні обставини:

Судом встановлено, що 29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Центру зайнятості із письмовою заявою про надання статусу безробітного та був ознайомлений з правами та обовязками зареєстрованого безробітного, що визначені Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

30.10.2013 року відповідно до наказу Центру зайнятості №НТ131030 ОСОБА_1 було надано статус безробітного з 29.10.2013 р.

Відповідно до наказу Центру зайнятості №НТ131105 від 05.11.2013 ОСОБА_1 було призначено виплату допомоги по безробіттю з 05.11.2013 року по 30.10.2014 рік.

Згідно з наказом №НТ131125 від 25.11.2013 року ОСОБА_1 була розпочата виплата допомоги по безробіттю.

Згідно наказу №НТ141119 від 19.11.2014 року була припинена реєстрація ОСОБА_1 як безробітного.

Відповідно до акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №687 від 22.05.2017 р., складеного спеціалістами Центру зайнятості, в ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2014 по 08.08.2014 р. виконував роботу в ТОВ «Охоронний холдинг» та отримував дохід на умовах цивільно-правового договору.

Згідно з довідкою Центру зайнятості від 22.05.2017 року, ОСОБА_1 за період з 01.08.2014 року по 18.11.2014 рік була виплачена допомога в сумі 15008,84 грн.

22.05.2017 року, ОСОБА_1 від Центру зайнятості було направлено повідомлення №10-3683 про необхідність повернення в добровільному порядку коштів в сумі 15008,84 грн. протягом пятнадцяти днів з дня отримання цього листа.

27.05.2017 року ОСОБА_1 вищевказане повідомлення Центру зайнятості було отримано.

Станом на 27.03.2018 року, докази того, що кошти в сумі 15008,84 грн. ОСОБА_1 в добровільному порядку сплачені на користь Центру зайнятості, суду не надані.

Оцінка суду:

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частина 1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» передбачає, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.43 Закону України «Про зайнятість населення», статусу безробітного зокрема може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Пункт 1 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення» передбачає, що реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі зайнятості особи.

Підпунктом 1 п.37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року №198, передбачено, що центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітних, зокрема, з дня укладення цивільно-правового договору щодо виконання робіт (надання послуг).

Частиною 3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

За змістом п.6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 року №60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13.02.2009 року №7-1, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку.

Згідно з пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 року №307 (який діяв на час виникнення спірних правовідносин, надалі Порядок №307), якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

Відповідно до пп.1 п.5.5 розділу 5 Порядку №307, виплата допомоги по безробіттю припиняється, у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб'єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами).

Отже, наведені норми припинення виплати допомоги по безробіттю та зняття безробітних з обліку пов'язують із укладенням ними цивільно-правового договору, предметом якого є надання послуг за винагороду.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, укладення застрахованою особою, яка має статус безробітної, такого договору є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому, неповідомлення цією особою центру зайнятості про виникнення такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов'язків та відповідно до ч.3 статті 36 Закону №1533-ІІІ є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.

При цьому, суд не приймає до уваги пояснення з боку сторони Відповідача щодо ч.4 ст.35 Закону №1533-III, оскільки на цивільно правовий договір між ТОВ «Охоронний холдинг» та ОСОБА_1 не поширюються дії трудового законодавства та гарантії передбачені Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», як про це зазначили сторони у п.8.1. вказаного договору, а отже у ТОВ «Охоронний холдинг» були відсутні обовязки передбачені ч.2 ст.35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», зокрема: подавати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в установленому порядку відповідно до законодавства відомості про прийняття на роботу працівників.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 259, 264, 265, 273 ЦПК України

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Маріупольського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (87500, м.Маріуполь, бр.МорськийАДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_1) на користь Маріупольського міського центру зайнятості (87539, м.Маріуполь, пр.Металургів, 84-б, ) суму одержаних матеріальних коштів у розмірі 15008 (пятнадцять тисяч вісім) гривень 84 копійки.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 30.03.2018 року.

Суддя А.В. Щербіна