Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7754/16-ц

провадження № 61-1336св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник відповідачів - ОСОБА_7,

третя особа - Рівненський регіональний центр надання адміністративних послуг,

представник третьої особи - Ілюк Наталія Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, подану їх представником - ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., від 22 листопада 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Рівненський регіональний центр надання адміністративних послуг, про визнання права приватної спільної сумісної власності на квартиру, поділ квартири, визнати право власності на 1/5 частку квартири, припинення права приватної спільної сумісної власності на квартиру, зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що їй та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

У 2013 році вона перенесла ішемічний інсульт, внаслідок чого тривалий час перебувала на лікуванні, а нещодавно виявила втрату правовстановлюючих документів на квартиру.

7 квітня 2016 року вона отримала копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 грудня 1999 року та технічного паспорту на квартиру. 22 квітня 2016 року з указаними документами вона звернулась до Рівненського регіонального центру надання адміністративних послуг із заявою про державну реєстрацію права власності. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 29 квітня 2016 року їй відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру та письмової згоди інших співвласників.

Вона як співвласник квартири вирішила розпорядитися своєю власністю шляхом укладення договору дарування з особою, яка не є співвласником квартири, однак її право обмежене відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру та згоди співвласників на розпорядження належною їй частиною квартири. Відповідачі відмовляються укласти договір про поділ квартири та посвідчити його нотаріально.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1у зв'язку з втратою свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 1999 року; здійснити поділ квартири; визнати за нею право власності на 1/5 частку вказаної квартири; припинити право спільної сумісної власності на квартиру; зобов'язати Рівненський регіональний центр надання адміністративних послуг зареєструвати за нею 1/5 частку вказаної квартири.

Рішенням Рівненського міськрайонного суду Рівненської області у складі судді Рудики Л. Д. від 22 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що свідоцтво про право власності на житло, видане 30 грудня 1999 року Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, не втрачено, а знаходиться у відповідачів. Право власності ОСОБА_1 на 1/5 частку квартири відповідачами не заперечується, позивач з питанням про виділ належної їй частки квартири до відповідачів не зверталася, тому законні права та інтереси ОСОБА_1 не порушено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1.

Припинено право спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_1.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив із того, що право ОСОБА_1 на 1/5 частку квартири відповідачами не заперечується, однак і сприяння останніх у реалізації її прав, як співвласника, відсутнє. Поділити в натурі спірну квартиру з виділенням 1/5 її частки ОСОБА_1 неможливо, тому захистити її право можливо тільки визнанням за нею ідеальної 1/5 частки у праві власності на цю квартиру та припиненням права спільної сумісної власності.

Вимоги про зобов'язання Рівненського регіонального центр надання адміністративних послуг вчинити певні дії є безпідставними, оскільки центр не є відповідачем у справі, а лише третьою особою.

12 грудня 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_7, подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ґрунтується на хибному твердженні ОСОБА_1 про порушення її права з боку відповідачів, що не підтверджено жодним доказом, тому таке рішення є незаконним та необґрунтованим.

Апеляційний суд не врахував, що позивач не зверталась з позовною вимогою про визначення її частки у спільній сумісній власності, тому її вимога щодо визнання за нею права власності на 1/5 частку квартири є передчасною.

Крім того, припиняючи право спільної сумісної власності на квартиру, суд не звернув уваги на те, що право спільної сумісної власності може бути припинено виключно щодо ОСОБА_1 та залишиться у інших співвласників.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Погодилась з висновками суду щодо втрати нею документу, який міг би підтвердити її право власності на частку у спірній квартирі й порушення її права власності відповідачами, що суперечить статті 68 Конституції України, статті 321 ЦК України.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 грудня 1999 року Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5

Згідно з рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна сумісна на квартиру АДРЕСА_1, оскільки заявником подано копію правовстановлюючого документа. Крім того, із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася лише одна особа, що суперечить чинному законодавству, відповідно до частини другої статті 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом з тим у пункті 6 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

Отже, ОСОБА_1 не позбавлена можливості отримати дублікат втраченого свідоцтва про право власності на житло.

При цьому для отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло, що знаходиться у спільній сумісній власності сторін, закон не вимагає припинення права спільної сумісної власності співвласників на квартиру у судовому порядку.

Також зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року № 6-62цс12.

Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на 1/5 частку квартири та припинення права спільної сумісної власності на квартируне узгоджуються з вимогами чинного законодавства, є передчасним, оскільки спочатку необхідно отримати дублікат свідоцтва про право власності на житло та зареєструвати право власності, тому задоволенню не підлягають.

Зазначене рішення апеляційний суд ухвалив на підставі копії свідоцтва про право власності на житло, без державної реєстрації права власності.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1є обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законну рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанції судові витрати, понесені відповідачами, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач як інвалід ІІ групи звільнена від сплати судового збору (пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, подану їх представником - ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року скасувати, рішення Рівненського міськрайонного суду Рівненської області від 22 травня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк