Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/23087/16-ц

провадження № 61-8532зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

СтупакО. В.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, державний нотаріус П'ятої Київської державної нотаріальної контори Грищенко Ольга Василівна,

розглянув у порядку письмового позовного провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, державного нотаріуса П'ятої Київської державної нотаріальної контори Грищенко Ольги Василівни про визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно за заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Ізмайлової Т. Л., Кузнєцова В. О.,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним ним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що його колишня дружина, ОСОБА_5, без відома та згоди позивача, на підставі договору дарування майнових прав передала безоплатно у власність своєї матері майнові права на квартиру, що, на думку позивача, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Позивач вважає, що незаконні дії ОСОБА_5 порушують його право власності на частку у спільному майні подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 26 липня 2003 року до 25 листопада 2013 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_5 07 травня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Консоль ЛТД» (далі - ТОВ Фірма «Консоль ЛТД») та ОСОБА_8 (пайовик) укладено договір пайової участі в будівництві № 1999/322-377 (далі - Договір), згідно з умовами якого пайовику після завершення будівництва об'єкта із створеної учасниками спільної дольової власності виділяється шляхом оформлення акта про виконання договору його частка в натурі у вигляді трикімнатної квартири, будівельний № 104, на 13-му поверсі, загальною проектною площею 107,2 кв.м, що розташована на будівельній ділянці № 58 у м. Києві. 05 жовтня 2009 року ОСОБА_8 сплатив у повному розмірі суму пайового вкладу - 135 275 доларів США.

07 жовтня 2009 року, за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 як новим пайовиком, за згодою позивача, що відображено у пункті 12 Договору та у відповідній письмовій заяві, укладено договір уступки вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. за реєстровим № 1553. Відповідно до пункту 2 Договору уступки вимоги новий пайовик набуває право вимагати від забудовника ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» передання йому на умовах, визначених Договором, 100 % загальної площі квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 107, 2 кв.м, після здачі будинку в експлуатацію. Оплата відступленої вимоги за Договором проведена до укладення Договору в повному обсязі, і факт підписання договору уступки вимоги пайовиком підтверджує проведення розрахунків у повному розмірі, що відображено в пунктах 6-8 договору уступки вимоги. 06 листопада 2012 року ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» видано ОСОБА_5 довідку № 1284 про повне інвестування загальної площі квартири за Договором в розмірі, еквівалентному 135 275 доларів США, що становить 723 067 грн 03 коп., із вказівкою про відсутність будь-яких майнових претензій. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року за ОСОБА_5 визнано майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Тому майнові права на квартиру є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. 05 жовтня 2015 року без відома та згоди позивача ОСОБА_5, зазначивши, що майнові права на вказану квартиру є її особистою приватною власністю, на підставі договору дарування майнових прав передала безоплатно у власність своєї матері ОСОБА_6 майнові права на цю квартиру. Таким чином спірна квартира незаконно, з порушенням норм законодавства України, вибула зі спільної сумісної власності колишнього подружжя, чим порушено право власності позивача на частку у спільному майні подружжя.

Позивач просив визнати недійсним договір дарування майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 107,2 кв.м від 05 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на цю квартиру, видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві. Визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнати за ОСОБА_5та ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири за кожним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Грищенко О. В. 05 жовтня 2015 року та зареєстрований за № 8-741.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_6 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У жовтні 2017 року до Верховного Суду України звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 57, 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 215, 331, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах вказаних норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав заявники надали постанови Верховного Суду України від 10 лютого і 12 жовтня 2016 року, 05 квітня і 22 червня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року і 22 березня 2017 року, в яких, на їх думку заявників, норми матеріального права застосовано неоднаково.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_6, ОСОБА_5 доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судудійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 рокуВерховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 26 липня 2003 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_5

07 травня 2008 року ОСОБА_8 як пайовик уклав з ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» Договір, згідно з умовами якого пайовику після завершення будівництва об'єкта із створеної учасниками спільної дольової власності виділяється шляхом оформлення акта про виконання договору його частка в натурі у вигляді трикімнатної квартири, будівельний № 103, на 13-му поверсі, загальною проектною площею 107,2 кв. м, що розташована на будівельній ділянці №58а у м. Києві.

05 жовтня 2009 року ОСОБА_8 сплатив у повному розмірі суму пайового вкладу, що становила 135 275 доларів США.

07 жовтня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 як новим пайовиком було укладено договір уступки вимоги, відповідно до умов якого новий пайовик набуває право вимагати від забудовника передання йому на умовах, визначених Договором, 100 % загальної площі квартири № 103 на вул. Б. Хмельницького, 58а загальною площею 107,2 кв. м після здачі будинку в експлуатацію.

Того ж дня ОСОБА_4 оформив нотаріально засвідчену заяву про надання згоди на укладення ОСОБА_5 договору уступки вимоги цієї квартири за ціною та на умовах на її розсуд.

18 жовтня 2012 року між ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до договору пайової участі в будівництві, згідно з пунктом 3.6.1 якої було змінено площу квартири зі 107,2 кв. м на 110,6 кв.м (а.с. 20).

06 листопада 2012 року ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» видало ОСОБА_5 довідку про повну сплату пайового внеску в розмірі 135 275 доларів США, що становить 723 067,03 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року за ОСОБА_5 визнано майнові права на цю квартиру.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

05 жовтня 2015 року ОСОБА_5, зазначивши, що майнові права на вказану квартиру є її особистою приватною власністю, на підставі договору дарування майнових прав передала безоплатно у власність своєї матері ОСОБА_6 майнові права на цю квартиру без відома та згоди позивача.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 придбала квартиру хоча і за час шлюбу, однак за особисті кошти, які отримала на підставі договору позики у своєї матері ОСОБА_6

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що майнові права на квартиру були придбані ОСОБА_5 за час шлюбу, за згодою ОСОБА_4 на придбання цих майнових прав в інтересах сім'ї, кошти за майнові права були сплачені в період шлюбу в розмірі 100 %, а тому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право спільної сумісної власності спочатку на майнові права, а потім на квартиру. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачі не довели, що кошти за договором позики, укладеним між ними, були передані в особисту власність ОСОБА_5, оскільки мати відповідача була обізнана, що її дочка перебуває у шлюбі і укладає договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру в інтересах сім'ї, а також не довели, що кватира була придбана саме за ці кошти.

Разом з тим у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України викладено такі правові висновки:

- від 12 жовтня 2016 року та від 22 червня 2017 року Верховний Суд України зазначив, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Разом з тим, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя;

- від 10 лютого 2016 року Верховний Суд України вказав на те, що, оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу;

- від 05 квітня 2017 року Верховний Суд України зауважив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у визнанні права власності на квартиру, дотримуючись правового висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у наведеній вище постанові від 10 лютого 2016 року, виходив з того, що позивач не міг звертатися з таким позовом на підставі статті 392 ЦК України, оскільки не є власником квартири.

В ухвалі від 22 березня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справу на новий розгляд, виходячи з того, що суд апеляційної інстанції не врахував той факт, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Отже, надані для порівняння постанов Верховного Суду України не свідчать про невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не свідчать про те, що під час ухвалення судових рішень у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанції неоднаково застосував одні й ті самі норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

З огляду на це, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_6, ОСОБА_5 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик