Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 562/2781/15-ц

провадження № 61-7528зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у судовому засіданні без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Буцяка З. І. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Іваненко Ю. Г., Кафідової О. В., Ситнік О. М. у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути кредитну заборгованість.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 21 513,02 дол. США зі сплатою 16,92 % річних, строком користування до 29 липня 2013 року, який відповідач зобов'язався повернути щомісячними платежами відповідно до графіка.

ОСОБА_3 зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконав, станом на 25 серпня 2015 року заборгованість становить 122 061,56 дол. США, у тому числі 20 368,23 дол. США - заборгованість за кредитом; 9 242,88 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 6 841,24 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 85 609,21 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Оскільки рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року з ОСОБА_3 стягнуто суму кредитної заборгованості у розмірі 34 478,72 дол. США, то позивач просив стягнути різницю кредитної заборгованості в сумі 91 973,30 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 25 серпня 2015 року еквівалентно 2 031 690 грн 18 коп., та судові витрати.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив позовну давність, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Зокрема, суд зазначив, що 23 вересня 2010 року банк звернувся з першим позовом до суду, який було задоволено судовим рішенням від 25 січня 2011 року і стягнуто заборгованість за тілом кредиту, відсотками та штраф. Проте з новим позовом банк звернувся лише 16 листопада 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 8 816,59 дол. США, у тому чсилі заборгованість за процентами в сумі 4 298,79 дол. США, комісія в сумі 4 517,80 дол. США, та неустойка (пеня, штраф) в сумі 100 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку кредитну заборгованість. Позовна давність встановлена кредитним договором тривалістю 5 років. Днем настання строку виконання основного зобов'язання, з якого починається відлік п'ятирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до боржника, є 03 березня 2011 року (день набрання законної сили рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року), а припинення - 03 березня 2016 року. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Строк звернення до суду банк не пропустив, оскільки з відповідним позовом він звернувся 16 листопада 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про залишення рішення суду апеляційної інстанції без змін, суд касаційної інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду в межах позовної давності.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення), зокрема неоднакового застосування норм статті 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Як на неоднакове застосування норм матеріального права посилався на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, від 28 березня 2016 року, від 07 квітня 2016 року та від 23 листопада 2016 року.

У заяві просив скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року і залишити в силі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 січня 2016 року у складі головуючого судді Ковалика Ю. А.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 360-4 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви) Верховний Суд України задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.

Суди встановили, що 30 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 21 513,02 доларів США зі сплатою 16,92 % річних за користування кредитом, який відповідач зобов'язаний був повернути до 29 липня 2013 року.

Пунктом 13.11 кредитного договору визначено, що сторони встановлюють терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 (п'ять) років.

ОСОБА_3 зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконав, і станом на 25 серпня 2015 року заборгованість склала 122 061,56 дол. США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 20 368,23 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 9 242,88 дол. США, заборгованість за комісією за користування кредитом - 6 841,24 дол. США, пеня - 85 609,21 дол. США.

Банк, звертаючись до суду з новим позовом, зазначив сказував, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року у справі № 2-53/11 достроково стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2008 року в розмірі 34 478,72 дол. США, з яких заборгованість за кредитом - 20 368,23 дол. США; заборгованість за процентами - 4 944,09 дол. США; комісія - 2 323,44 дол. США; пеня в розмірі 5 140,76 дол. США, штраф - 1 702,2 дол. США.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконує, наявність судового рішення про стягнення боргу не звільняє його від сплати відсотків за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню з боржника в розмірі згідно з наданим банком розрахунком. Також апеляційний суд вважав, що до стягнення підлягають комісія та пеня. Строк позовної давності банк не пропустив, оскільки внаслідок стягнення кредитної заборгованості перебіг позовної давності перервався.

У наданій ОСОБА_3 для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року колегія суддів дійшла висновку про те, що суди не встановили, чи пропущено позивачем позовну давність, а також коли розпочався перебіг позовної давності, тому судові рішення слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року міститься висновок про те, що позичальник з моменту укладення кредитного договору платежів не здійснював, залишення позовної заяви без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, тому позивач пропустив строк звернення до суду. Предметом позову у спірних правовідносинах є стягнення кредитної заборгованості на підставі підписаної між банком та фізичною особою заяви разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт»).

Про те, що порушене право позивача не підлягає захисту у зв'язку із спливом позовної давності, також зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року у справі за позовом банку до фізичної особи про стягнення кредитної заборгованості. Зокрема, міститься висновок про те, що скасування заочного рішення про стягнення кредитної заборгованості та залишення позовної заяви без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2016 року у справі за позовом повного товариства «Ломбард «Капітал» Лапоног і Дороднова» до фізичної особи про звернення стягнення на предмет іпотеки міститься висновок про те, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності. Звернення позивача 17 березня 2009 року до суду з позовом через невиконання фізичною особою своїх зобов'язань за кредитним договором перервало встановлений статтею 257 ЦК України перебіг позовної давності, та з зазначеної дати такий перебіг позовної давності почався заново, а тому суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 264 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред'явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

Виходячи з викладеного, перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України.

У справі № 2-53/11, яка переглядається, суди встановили, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2008 року в розмірі 34 478,72 дол. США. Позов до суду був поданий 23 вересня 2010 року.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, дійшов передчасного висновку про те, що банк не пропустив позовної давності.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 360-4 ЦПК України за наявності підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, та в разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і передати справу на розгляд до відповідного суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції.

За таких обставин ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року не можуть залишатися в силі, а підлягають скасуванню на підставі підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 360-4 ЦПК України з направленням справи на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-4 ЦПК України(у редакції, чинній на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови Верховним Судом ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. І. Крат