Постанова

Іменем України

22 березня 2018 року

м. Київ

справа № 452/1251/17-ц

провадження № 61-9702 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представники відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2017 року у складі судді Казана І. С. та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 24 жовтня 2012 року йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що його дочка - ОСОБА_8 - перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, від якого вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач зареєстрований та проживав у належному йому будинку. Проте, спільне життя між його дочкою та ОСОБА_6 не склалось, унаслідок чого відповідач після розірвання шлюбу у жовтні 2013 року переїхав до своїх батьків, які проживають у с. Долобів Самбірського районуЛьвівської області.

Зазначав, що відповідач з 2013 року у вказаному будинку не проживав, проте з реєстрації його не знято, унаслідок чого він несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житлом у будинку АДРЕСА_1

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 знято його з реєстраційного обліку вказаного місця проживання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач більше трьох років без поважних причин не проживає у належному позивачу житловому будинку. Відповідач не довів, що він мав домовленість із власником щодо користування будинком та продовжував проживати у ньому протягом 2013-2017 років.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2017 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що починаючи з жовтня 2014 року відповідач з власної ініціативи фактично не проживає у належному позивачу будинку, спільного майна вони не мають і спільного господарства не ведуть. Право приватної власності є непорушним, відтак, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

У січні 2018 року ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що надані позивачем докази, а саме довідка від 5 січня 2017 року № 18 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, видана Новосілко-Гостиннівською сільською радою Самбірского району Львівської області, та акт обстеження матеріально-побутових умов від 20 березня 2017 року є недопустимими доказами, оскільки містять завідомо неправдиві дані, що було встановлено у судовому засіданні згідно з показаннями свідків. Проте суд першої інстанції відхилив його клопотання про виклик свідків, не розглянув його клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи акту обстеження матеріально-побутових умов від 20 березня 2017 року. Апеляційний суд не дав оцінку доводам його апеляційної скарги, не зазначив мотиви їх відхилення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом положень статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановивши, що ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 у якому ОСОБА_6 зареєстрований, але фактично без поважних причин не проживає з жовтня 2014 року, спільного майна вони не мають і спільного господарства не ведуть, що підтверджується довідкою Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірского району Львівської області від 5 січня 2017 року № 18 та актом обстеження матеріально-побутових умов від 20 березня 2017 року, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_6 втратив право користування належним позивачу житловим будинком, так як відсутній у ньому понад трьох років без поважних причин. Оскільки у силу частини четвертої статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним, позивач як власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

При цьому суди дали належну правову оцінку наданим позивачем доказам, у зв'язку з чим доводи касаційної скарги є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк