Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 369/7548/17-ц

провадження № 61-3614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

третя особа - служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_6 на постанову апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., від 19 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 лютого 2005 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 грудня 2008 року вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1665 га, що також належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва від 26 вересня 2013 року.

У 2012 році племінник, ОСОБА_6, звернувся до неї з проханням пожити деякий час у вказаному домоволодінні, оскільки у квартирі, де він зареєстрований, проживає його батько. Вона погодилась, але між ними була домовленість, що на першу вимогу він звільнить будинок. Однак на її вимогу звільнити домоволодіння відповідач не реагував.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, на підставі статей 321, 391 ЦК України просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_2 шляхом виселення відповідачів з даного домоволодіння та земельної ділянки.

У серпні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_2 належав його бабі, після смерті якої спадкоємцями за законом були: ОСОБА_4, його дядько, ОСОБА_9, та його мати, ОСОБА_10 Під час оформлення спадщини ОСОБА_4 повідомила, що у зв'язку з хворобою його матері на алкоголізм та з метою захисту спільних інтересів вона оформить спадщину на себе та на дядька, а потім подарує йому 1/3 частку будинку, на яку мала право його мати у порядку спадкування за законом.

У ІНФОРМАЦІЯ_3 мати, ОСОБА_10, померла. У ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дядько, ОСОБА_9, після смерті якого відповідач оформила на себе право власності та стала власником всього домоволодіння.

Він прописаний та проживав в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1з братом, сестрою, у яких також сім'ї, та батьком, тому він був змушений звернутися до ОСОБА_4 з проханням вирішити питання щодо дарування 1/3 частки будинку, на яку мала право його мати у порядку спадкування після смерті баби, на його користь, однак відповідач повідомила, що поки зробити це не можливо, оскільки земельна ділянка не приватизована. Після чого між ними укладено усну угоду про здійснення ним будівництва на місці гаражу, а в подальшому вони вирішать питання розподілу земельної ділянки.

Після закінчення будівництва, протягом чотирьох з половиною років, він з сім'єю проживають у пристосованому для житла самочинно побудованому приміщенні на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просив суд визнати за ним право власності на побудовану ним будівлю за адресою: АДРЕСА_2, яка помічена на плані земельної ділянки «гараж».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Дубас Т. В. від 17 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що виселення відповідачів можливе лише із займаного житлового приміщення, однак вони проживають у нежитловому приміщенні (гараж), що унеможливлює їх виселення з домоволодіння та земельної ділянки.

Також суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, оскільки позов є необґрунтованим, позивачем не надано на його підтвердження належних та допустимих письмових доказів, при цьому заявлені ним вимоги суперечать цивільному законодавству щодо порядку набуття у власність відповідного майна.

Постановою апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині постанову про задоволення позову.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим будинком, надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_2шляхом виселення ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, з даного домоволодіння та земельної ділянки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції тазадовольняючи позов ОСОБА_4, виходив із того, що вона є законним власником домоволодіння по АДРЕСА_2, тому її право вільного володіння, користування та розпорядження майном гарантовано статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 381 ЦК України. Оскільки ОСОБА_6 та члени його родини у добровільному порядку відмовляються звільняти зайняту ними господарську будівлю гараж-літню кухня «Б», не маючи законних підстав для подальшого використання даного приміщення для проживання, тому право власності ОСОБА_4 підлягає захисту у порядку, визначеному статтями 386, 391 ЦК України.

При цьому ОСОБА_4, звернувшись до суду за захистом права власності на домоволодіння, обрала відповідний спосіб судового захисту вказаного права.

9 січня 2018 року ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що: він з родиною здійснили перепланування та переобладнання господарської будівлі, яка зазначена у свідоцтвах про право на спадщину за законом, виданих на ім'я ОСОБА_4, як гараж-літня кухня літ. «Б», витратили на ці роботи значну суму грошових коштів, які були здійснені з дозволу позивача понад чотири з половиною роки назад; вони не перешкоджають позивачу у користуванні житловим будинком, іншими будівлями та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2; ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_3, спірне домоволодіння продавати наміру не має.

Також апеляційний суд не врахував, що виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, встановлених законом (стаття 109 ЖК УРСР), добровільно або в судовому порядку. Підстави в порядок виселення з житлового приміщення встановлюються ЖК УРСР.

ОСОБА_4 не правильно обрала спосіб судового захисту свого порушеного права.

Учасники справи відзив на касаційну скаргу до суду не подали.

12 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд встановив, що року ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1665 гаІНФОРМАЦІЯ_1, не є членами сім'ї ОСОБА_4, вселилися та проживають у господарській будівлі, яка зазначена в свідоцтвах про право на спадщину за законом, як гараж-літня кухня літ. «Б», у добровільному порядку відмовляються звільняти зайняту ними господарську будівлю.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 321, статті 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212 - 214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_12 витратив значну суму грошових коштів на перепланування та переобладнання господарської будівлі (гараж-літня кухня літ. «Б»), що він з родиною не перешкоджають позивачу у користуванні житловим будинком, іншими будівлями та земельною ділянкою є безпідставними, оскільки документально не підтверджені, ґрунтуються на припущеннях.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення в оскаржуваній частині не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк