Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/21313/15-ц

провадження № 61-9080 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна Телерадіокомпанія» (ICTV)

представник позивача - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року у складі судді Мирошніченко О. В. та рішення апеляційного суду

м. Києва від 3 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Соколової В. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) (далі - ТОВ «МК ТРК» (ICTV)) про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2015 року на телеканалі «ICTV», власником якого є ТОВ «МК ТРК» (ICTV), у прямому ефірі телепрограми «Свобода слова», яка розпочалась о 21 годині 30 хвилин, починаючи з 27 хвилини та закінчуючи 30 хвилиною ефіру відповідачем ОСОБА_2 було поширено наступну інформацію:

- «… я не запитую, я стверджую, по-перше пан ОСОБА_5 не тільки не наступив на хвіст корупції, він її очолив, тому що… Він її очолив, я Вам говорю, тому що саме за його міністрування:

- … було не прийнято жодних закупівель, які він зараз звинувачує пана ОСОБА_6…це, саме це звинувачення які він саме не виконав, це перше…

- …він…поставив головою Держлікслужби свою людину…

- … був рейдерський захват заводу Індар по виробленню інсуліну, де пан ОСОБА_5 теж був до цього причетний…

- … я вважаю взагалі злочинним, єдиний міністр із Кабінету Міністрів, який заблокував виплату постраждалим і сім'ям загиблих Небесної сотні, це був пан ОСОБА_5…» .

Зазначену поширену інформацію позивач вважає недостовірною, неправдивою, такою, що за своїм змістом носить образливий, зневажливий, негативно-звинувачувальний характер, принижує його честь, гідність, ділову репутацію, яка становить для нього, як для відомого в Україні політика та громадського діяча, найвищу цінність.

Посилаючись на те, що поширена ОСОБА_2 інформація у прямому ефірі телепрограми «Свобода слова» на телеканалі «ICTV» є недостовірною, неправдивою, шкодить його діловій репутації, завдає йому моральної шкоди та душевних страждань, просив визнати її недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію; зобов'язати ОСОБА_2 протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду, спростувати її у такий же спосіб, як вона була поширена, з посиланням на номер цивільної справи, дату проголошення судового рішення; заборонити ОСОБА_2 та ТОВ «МК ТРК» (ICTV) розповсюджувати вищезазначену недостовірну інформацію будь-яким чином (по телебаченню, у пресі, по радіо, в мережі Інтернет, у зовнішній рекламі, тощо); зобов'язати ТОВ «МК ТРК» (ICTV) надати ОСОБА_2 протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду у даній справі ефірний час на телеканалі «ICTV» для спростування вказаної недостовірної інформації; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову, оскільки спірні висловлювання відповідача є його оціночним судженням, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності та спростувати їх.

Крім того, після виступу ОСОБА_2, ведучим було надано ОСОБА_1 право на відповідь та спростування висловленої відповідачем інформації. Вказаним правом на відповідь позивач скористався, зазначивши, що наведене не відповідає дійсності, а висловлена інформація є недостовірною. У такий спосіб було забезпечено реалізацію права позивача, передбачене статтею 30 Закону України «Про інформацію» та статтею 277 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції на те, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статі 10 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України) обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання інформації недостовірною, її спростування та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що межа допустимої критики з використанням оціночних суджень під час публічних виступів відповідачем ОСОБА_2 була дотримана, а відтак відсутні підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. У зв'язку з чим, не підлягають задоволенню як похідні вимоги про спростування інформації, яку позивач просив визнати недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, а також вимога про відшкодування моральної шкоди.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції мотивував своє рішення в тому числі з посиланням на частину третьої статті 277 ЦК України, яка була виключена з указаної норми 27 березня 2014 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у зв'язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому вважав необхідним виключити з мотивувальної частини рішення посилання на те, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 10 ЦПК України 2004 року обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

У касаційній представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що поширена відповідачами інформація є оціночним судженням, оскілки фактично містить твердження про причетність ОСОБА_1 до скоєння злочину, обставини викладені ОСОБА_2 під час прямого ефіру телепередачі «Свобода слова» можна перевірити, а тому це не можна вважати судженням відповідача про ОСОБА_1, як публічну особу та громадського діяча, як помилково зазначено судами.

При цьому судами неправомірно відхилено висновок експертного дослідження Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз

НАН України» від 3 грудня 2015 року №056/839, та не надано йому оцінки за правилами статті 212 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до зазначеного висновку спірні висловлювання ОСОБА_2 є фактичним твердженням. Крім того, відповідачами у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту достовірності поширеної інформації. У тексті поширеної недостовірної інформації відсутні будь-які посилання на офіційні документи органів прокуратури, Служби безпеки України, органів внутрішніх справ, що свідчить про необґрунтованість поширеної інформації.

Звертав увагу на те, що у висловлювання ОСОБА_2 наявні звинувачення ОСОБА_1 у вчиненні протиправної, злочинної діяльності, тому необхідність доведеності достовірності такої інформації відповідачами має ґрунтуватися не на нормах статті 277 ЦК України, на яку посилався суд першої інстанції, а на нормах статті 62 Конституції України, відповідно до яких ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Вказував, що судами неправильно застосовано положення Закону України « Про телебачення і радіомовлення», у зв'язку з чим помилковим є посилання судів на те, що телекомпанія та її представники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо ця інформація розповсюджується у прямому ефірі і міститься у виступах осіб, які не є працівника телекомпанії, оскільки на відповідача ТОВ «МК ТРК (ICTV) має бути покладений обов'язок опублікувати спростування цієї інформації.

Посилався на те, що не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо надання йому телеканалом ефірного часу після виступу ОСОБА_2 для спростування поширеної ним інформації, тобто суди вважали, що він скористався своїм правом на відповідь, що передбачене статтею 277 ЦК України. Проте позивач стверджує, що способом захисту його честі, гідності та ділової репутації є право на спростування недостовірної інформації та вимога про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, з наступних підстав.

Судами установлено, що 20 липня 2015 року у прямому ефірі телепрограми «Свобода слова» на телеканалі «ICTV» , що належить ТОВ «МК ТРК (ICTV)» яка розпочалась о 21 год. 30 хв., починаючи з 27 хвилини та закінчуючи 30 хвилиною ефіру відповідач ОСОБА_2 зазначив наступне: «… я не запитую, я стверджую, по-перше пан ОСОБА_5 не тільки не наступив на хвіст корупції, він її очолив, тому що… Він її очолив, я Вам говорю, тому що саме за його міністрування було не прийнято жодних закупівель, які він зараз звинувачує пана ОСОБА_6, це саме це звинувачення які він саме не виконав, це перше…Друге - він…поставив головою Держлікслужби свою людину…Третє - був рейдерський захват заводу Індар по виробленню інсуліну, де пан ОСОБА_5 теж був до цього причетний…І четверте… я вважаю взагалі злочинним, єдиний міністр із Кабінету Міністрів, який заблокував виплату постраждалим і сім'ям загиблих Небесної сотні, це був пан ОСОБА_5 …».

Представник позивача у позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах вказував на те, що зазначені висловлювання відповідача ОСОБА_2 є категоричними та такими, що можуть бути перевірені на предмет їх достовірності, а отже не є оціночним судженням.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого

2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію»оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого

статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судами установлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, відомим у суспільстві політичним діячем, відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес.

Положеннями статей 3-6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи визначено, що оскільки політичні діячі вирішили апелювати до довіри громадськості та погодились «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, а тому вони підлягають ретельному громадському контролю та потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

Посадові особи повинні погодитись з тим, що вони підлягатимуть громадському контролю та критиці, особливо в ЗМІ, з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції, тієї мірою, якою це є необхідним для забезпечення прозорості та відповідального виконання їхніх обов'язків.

Гумористичний та сатиричний жанр, захищений статтею 10 Конвенції, дозволяє більший ступінь перебільшення та навіть провокації доти, доки це не вводить громадськість в оману щодо фактів.

Політичні діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Тому на ЗМІ, які критикують політичних діячів, не повинні накладатися суворіші санкції відповідно до національного законодавства. Цей принцип також застосовується до посадових осіб. Відхід від цього правила є допустимими лише у випадках, коли це є украй необхідним для забезпечення можливості виконання належним чином посадовими особами своїх функцій.

Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суди попередніх інстанцій належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшли правильного висновку про те, що поширена інформація не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, в ній містяться оціночні судження відповідача ОСОБА_2 та критика дій позивача, як громадського діяча та директора Громадської ради при Міністерстві охорони здоров'я України щодо діяльності позивача на посаді Міністра охорони здоров'я.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, можна погодитися з висновком судів, що ОСОБА_2 не може бути притягнутий до цивільної відповідальності за висловлення оціночних суджень щодо публічної особи - ОСОБА_1, оскільки такі висловлювання містять думки та переконання відповідача, критику дій посадової особи, яка, в свою чергу має право на відповідь та спростування такої інформації.

При цьому, зміст інформації, який містить висловлювання ОСОБА_2 в передачі «Свобода Слова» від 20 липня 2015 року ґрунтувався на загальновідомих фактах, які не є спростованими, в тому числі й позивачем.

Так, з наданих представником відповідача ТОВ «МК ТРК» (ICTV) пояснень убачається, що інформаційні агентства України містили інформацію на якій ґрунтувалися оціночні судження, думки ОСОБА_2, яка була поширена у публічному просторі до дати виступу відповідача в передачі «Свобода слова».

Доводи касаційної скарги щодо ненадання судами оцінки висновку експертного дослідження Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» від 3 грудня 2015 року № 056/839, не можуть братись судом до уваги, оскільки судами надана оцінка висловлювань ОСОБА_2 в контексті рішеньЄвропейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав про недопустимість обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, вказуючи на більш високий рівень захисту свободи вираження поглядів саме у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

Твердження представника ОСОБА_1 у касаційній скарзі про те, що суди не звернули увагу на наявність у висловлюваннях ОСОБА_2 звинувачення

ОСОБА_1 у вчиненні протиправної, злочинної діяльності, а тому необхідність доведеності достовірності такої інформації відповідачами має ґрунтуватися не на нормах статті 277 ЦК України, на яку посилався суд першої інстанції, а на нормах статті 62 Конституції України, відповідно до яких ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину не є переконливими, оскільки діючий Кримінальний Кодекс України не містить такого визначення складу злочину як «рейдерський захват», а є використанням певного мовного засобу.

Посилання в касаційній скарзі на обов'язок телеканалу опублікувати спростування поширеної ОСОБА_2 інформації є безпідставними, оскільки такий обов'язок може бути покладений на засоби масової інформації у разі доведеності розповсюдження недостовірної інформації.

За положеннями частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду

м. Києва від 3 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик