Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужородської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 21 250,00 грн.

Позовну заяву мотивує тим, що рішенням IV сесії ОСОБА_2 міської ради V скликання № 621 від 05.02.2008 року, їй було надано у приватну власність земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва пл. 0,0850 га в районі вул. Озерної, поз.224 м. Ужгород. П.8 цього рішення, її разом з іншими набувачами права власності на землю, було зобовязано створити товариство, за рахунок коштів забудовників, для централізованого розвитку інфраструктури, зазначалося, також, що документи про право власності на земельні ділянки будуть видаватися членам товариства.

Згідно рішення IV сесії ОСОБА_2 міської ради V скликання № 99 від 23.11 2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», та № 245 від 21.02.2007 р. «Про зміни до рішення ІV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р.» при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва передбачено обовязкові умови: перерахування громадянами, яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови, коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста з розрахунку 25,00 гривень за 1 квадратний метр протягом 30- ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії міським головою. Відповідно до п. 3 рішення ІV сесії міської ради V скликання № 99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва - « у разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність». Таким чином, рішення носило зобовязальний характер для громадян яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови. Позивачем (відповідно до розрахунку 25.00 грн. за 1 м. кв. землі)відповідно до платіжного доручення №1 було сплачено 22.02.2008 року через Закарпатську філію ВАТ «Кредобанк» до міського бюджету м. Ужгород 21 250,00 грн. з призначенням платежу: 101;; За земельну ділянку зг. рішення IV сесії V скликання № 245 від 21.02.2007р. (ОСОБА_1). 10 листопада 2008 року позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 458647, згідно якого фактично передано на праві власності земельну ділянку площею 0,0850 га.

Однак, як вказує позивачка Постановами Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.04.2009 (по справі № 2а-79/09) року та від 14.02.2013 року (справа № 2-а-1024/11), які набули законної сили визнано незаконним та скасовано рішення ОСОБА_2 міської ради № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», та визначено порядок оплати замовниками коштів після отримання у власність земельної ділянки.

Про скасування рішення ОСОБА_2 міської ради №99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», позивачка довідалася з від гр. ОСОБА_3 яка звернулася в суд з аналогічним позовом та надала їй копію рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 листопада 2016 року по справі №308/7150/16-ц, що набуло законної сили 15.11.2016 р.

У зв'язку із викладеним, оскільки товариство забудовників створено не було, позивач вказує, що зобовязання покладені на неї ОСОБА_2 міською радою про сплату коштів на розвиток інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерної, поз 224 до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку були безпідставними. Та вважає що внаслідок сплати коштів без правових підстав, їй нанесена матеріальна шкода в сумі 21 250 грн. А тому ОСОБА_1 просить суд: поновити трирічний строк позовної давності для захисту порушеного мого права в судовому порядку; стягнути з ОСОБА_2 міської ради безпідставно набуті грошові кошти в сумі 21 250 (двадцять одну тис. двісті пятдесят) грн., та сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн.

В судове засідання позивач не зявився, повідомлявся належним чином. Від представника позивача ОСОБА_4 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

В судове засідання представник ОСОБА_2 міської ради не зявився. Від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, на підставі наявних у справі матеріалів. В попередніх судових засіданнях проти позову заперечили. Просила суд застосувати позовну давність та відмовити в позові повністю. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням IV сесії ОСОБА_2 міської ради V скликання № 621 від 05.02.2008 року, ОСОБА_1 було надано у приватну власність земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва пл. 0,0850 га в районі вул. Озерної, поз.224 м. Ужгород. П.8 цього рішення, її разом з іншими набувачами права власності на землю, було зобовязано створити товариство, за рахунок коштів забудовників, для централізованого розвитку інфраструктури, зазначалося, також, що документи про право власності на земельні ділянки будуть видаватися членам товариства.

Відповідно до наданого до заперечень на позовну заяву листа відділу землекористування від 22.05.2008 року в районі вул. Озерної було створено товариство забудовників «Гармонія», про що і свідчить Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань про реєстрацію Обєднання власників земельних ділянок «Товариство забудовників «Гармонія», яке було зареєстроване 22.05.2008 року.

Позивачем відповідно до платіжного доручення №1 було сплачено 22.02.2008 року через Закарпатську філію ВАТ «Кредобанк» до міського бюджету м. Ужгород 21 250,00 грн. з призначенням платежу: 101;; За земельну ділянку зг. рішення IV сесії V скликання № 245 від 21.02.2007 року та №99 від 23.11.2006 року (ОСОБА_1). 10 листопада 2008 року позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 458647, згідно якого фактично передано на праві власності земельну ділянку площею 0,0850 га.

Позивач сплатив зазначені кошти на виконання вимог рішення IV сесії V скликання ОСОБА_2 міської ради від 23.11.2006 № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» (а.с. 84) зі змінами, внесеними рішення IV сесії V скликання ОСОБА_2 міської ради від 21.02.2007 № 245 (а.с. 83), відповідно до якого обов'язковою умовою вирішення питань про надання громадянам земельних ділянок у приватну власність для індивідуального житлового будівництва було перерахування громадянами, яким міською радою виділено такі земельні ділянки, коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста з розрахунку 25,00 грн за 1 кв. м протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії міським головою (п. 1); у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки втрачає чинність (п. 3).

Дана оплата була здійснена нею відповідно до рішення ОСОБА_2 міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Так було встановлено, що всі питання, повязані з виготовленням будь-яких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та повязані з цим витрати, в т.ч. і сплата коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно постанови КМ України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів від 24.01.2007 р. № 40, повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішенні питання її надання.

Рішення ОСОБА_2 міської ради № 99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва було визнано незаконним та скасоване постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 07.04.2009 року, яка набрала законної сили 18.01.2011 року.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2013 р. було визнано протиправним та скасовано рішення ОСОБА_2 міської ради № 99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлової будівництва.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 року у справі №876/6629/13 постанову суду першої інстанції від 14.02.2013 року в цій частині залишено без змін.

Відповідно до зазначених рішень судів, питання сплати замовниками кошів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, повинно вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішенні питання її надання. Що передбачено постановою КМ України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 p. №40.

Статтею 118 ЗК України, якою визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, не передбачено можливості встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок.

Положення статей Закону України «Про планування і забудову території» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо обовязкової сплати коштів особами, якими подано клопотаннями до міської ради щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки та про втрату чинності таким рішенням, у разі несплати грошових коштів, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В силу положень ст.ст. 12-14 ЦК України, особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки і не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї; зловживання правом не допускається; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою ст. 13, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом; виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства.

Позивач пред'явила позов саме про повернення коштів, отриманих відповідачем без законних підстав, навела відповідне фактичне і правове обґрунтування, саме ці факти і обставини були покладені в основу позову. Закон не пов'язує право громадянина на одержання земельної ділянки у власність для індивідуального житлового будівництва за рішенням суб'єкта права комунальної власності на землю, чинність відповідного рішення, видачу Державного акта на право власності на землю із обов'язковою участю громадянина у товаристві забудовників, із сплатою коштів, що безпосередньо не передбачені законодавством у відповідній процедурі оформлення права власності на землю, зокрема, коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідної території. Тож закон не встановлює відповідних правових підстав для перерахування коштів, що мало місце. На час вирішення справи судом першої інстанції було скасовано і рішення міської ради, яке слугувало безпосередньою підставою для перерахування коштів, тобто, відповідна підстава перестала існувати.

Аналізуючи в сукупності зібрані докази, суд приходить до переконання, що зобовязання позивача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Ужгород в районі вул.Озерна (поз.224), до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним.

Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст.15 ЦК України).

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 82 ч. 4 ЦПК України, норми ст.ст. 12-15, ст. 1212 ч.ч. 1, 2 ЦК України, відповідно до яких особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З огляду на встановлене, між сторонами виникли правовідносини внаслідок набуття і збереження відповідачем належних позивачу коштів без достатньої правової підстави. У позивача виникло право вимоги, а у відповідача - обов'язок повернення коштів.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 міської ради за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 перераховані на рахунок міськради кошти в сумі 21 250 грн. з призначенням платежу: внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород (платіжне доручення № 1 від 22.02.2008 року), як такі, що набуті без достатньої правової підстави підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення рішення у справі, є підставою для відмови у позові. (чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Так суд констатує, що Рішення ОСОБА_2 міської ради № 99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва було визнано незаконним та скасоване постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 07.04.2009 року, яка набрала законної сили 18.01.2011 року. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2013 р. було визнано протиправним та скасовано рішення ОСОБА_2 міської ради № 99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлової будівництва. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 року у справі №876/6629/13 постанову суду першої інстанції від 14.02.2013 року в цій частині залишено без змін.

З цього часу у ОСОБА_2 міської ради припинилась правова підстава збереження у себе отриманих від позивача грошових коштів.

Із змісту позовної заяви останньої слідує, що про скасування рішення ОСОБА_2 міської ради від 23.11.2006р. №99 на підставі якого позивачем перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород позивач дізналася в вересні 2017 року від бувшої співробітниці ОСОБА_3, яка зверталася в суд з аналогічним позовом та надала їй копію рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 листопада 2016 року по справі № 308/7150/16-ц, яке набуло законної сили 15.11.2016 року, до суду звернулася 05.12.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз ст. 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Правовий аналіз наведених вище положень ЦК України щодо ст. 1212 ЦК України у системному взаємозв'язку із нормами ЦК України про позовну давність дає змогу зробити висновок про те, що початок перебігу строків позовної давності необхідно обчислювати з наступного дня після того, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів, або коли правова підстава утримання спірних грошових коштів відпала.

Як зазначено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, встановлено право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків.

Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Крім того, очевидно, з прецедентного права Європейського Суду про те, що "право на суд", з яких право на доступ є одним з аспектів, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Так у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Позивачу не було відомо про те, що у ОСОБА_2 міської ради припинилась правова підстава збереження у себе отриманих від позивача грошових коштів, весь цей час позивач свідомо передбачав, що вказані грошові кошти були сплачені правомірно, і тільки після спілкування з бувшою колегою ОСОБА_3, їй стало відомо про вказані обставини. Посилання відповідача про наявність публікації прокуратури міста Ужгорода про задоволення позову щодо відміни рішення міської ради на сайті «Закарпаття онлайн», який не є офіційним сайтом ні прокуратури міста Ужгорода, ні ОСОБА_2 міської ради, беззаперечно не може слугувати підтвердженням доведення вказаної інформації до відома позивача.

Доказів того, що позивачу в період з 2009 по 2014 рік було відомо про скасування рішення ОСОБА_2 міської ради № 99 від 23.11.2006 р. «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», не надано, а тому не заслуговують на увагу доводи представника відповідача ОСОБА_2 міської ради про пропуск строку звернення до суду. Доказів публікації в засобах масової інформації або доведення такої інформації територіальній громаді м.Ужгорода офіційно відповідачем по справі суду не надано.

За таких обставин, суд погоджується з мотивуванням позивача про те, що строк позовної давності не пропущений.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 82, 265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області (), за рахунок коштів місцевого бюджету м.Ужгород, на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) кошти в розмірі 21 250,00 (двадцять одну тисячу двісті пятдесят) гривень, перераховані 22.02.2008 року до міського бюджету м. Ужгород, з призначенням платежу: за земельну ділянку зг. рішення IV сесії V скликання № 245 від 21.02.2007 року та №99 від 23.11.2006 року (квитанція № 1).

Стягнути з ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) сплачений нею судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5