Провадження № 2/161/458/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого-судді Гриня О.М.,

при секретарі Муригіній А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 № 2 - підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2017 року замінено позивача ОСОБА_2 № 2 - підготовки фахівців для Національної гвардії України Навчально-наукового інституту № 3 Національної академії внутрішніх справ на його правонаступника Національну академію Національної гвардії України в даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 01 вересня 2009 року по 13 червня 2013 року ОСОБА_1 навчався на ОСОБА_2 внутрішніх військ Навчально-наукового інституту підготовки кадрів громадської безпеки та психологічної служби Національної академії внутрішніх справи. Під час навчання відповідач перебував на державному забезпеченні. Між відповідачем та МВС в особі Командувача внутрішніх військ МВС України був укладений контракт про проходження громадянами військової служби, який набрав чинності 13 серпня 2009 року. Відповідно до контракту відповідач добровільно взяв на себе зобовязання проходити військову службу за контрактом у Міністерстві внутрішніх справ України протягом строку дії цього контракту. Після закінчення навчання на факультеті внутрішніх військ навчально-наукового інституту підготовки кадрів громадської безпеки та психологічної служби Національної академії внутрішніх справ відповідач уклав новий контракт про проходження громадянами України військової служби, строк дії якого склав 5 років. Згідно з витягом з наказу начальника навчального центру Національної гвардії України №162 від 17 липня 2013 року відповідно до наказу Командувача внутрішніх військ МВС України від 14 червня 2013 року № 50 о/с лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду командира 3 навчальної роти Навчального центру Національної гвардії України м. Золочів. 05 березня 2014 року в звязку зі систематичним невиконанням умові контракту з відповідачем було припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України, на підставі чого відповідача виключено зі списків особового складу Навчального центру та всіх видів забезпечення. Витрати ОСОБА_2 внутрішніх військ, повязані з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі, становлять 24 355,51 грн.

З огляду на наведене, просить стягнути з ОСОБА_1 в користь Національної академії Національної гвардії України витрати в сумі 24 355,51 грн. та судові витрати у справі.

Представник позивача в судове засідання не зявився, заявою від 26 березня 2018 року просить розглядати справу без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не зявилися, який був повідомлений про дату час та місця розгляду справи, про що свідчать матеріали справи.

Матеріали справи містять письмові заперечення представника відповідача, які обґрунтовано тим, що позивачем не надано до позову контракт про проходження громадянами військової служби, укладений між ОСОБА_1 та МВС, який набрав чинності 13 серпня 2009 року. А тому, доказів того, на яких умовах проходило утримання під час навчання відповідача, немає. Крім того, позивачем не наведено розрахунків по відшкодуванню витрат, повязаних з послугами прального забезпечення. Позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на непідтверджених розрахунках, без доказів повноважень підписанта.

Разом з тим, представником відповідача подано суду заяву про застосування строку позовної давності.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши наявні докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Цивільне судочинство у судах України здійснюється на засадах змагальності сторін, що передбачено статтею 12 ЦПК України. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між Міністерством внутрішніх справ України в особі командувача внутрішніх військ МВС України генерал-лейтенанта ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України. Контракт набрав чинності 14 червня 2013 року (а.с.7-8).

Відповідно до витягу з наказу начальника навчального центру Національної гвардії України (по стройовій частині) №162 від 17 липня 2013 року лейтенанта ОСОБА_1, який прибув для подальшого проходження служби із Національної академії внутрішніх справ ОСОБА_2 внутрішніх військ згідно наказу Командувача внутрішніх військ МВС України від 14 червня 2016 року №50 о/с, зараховано в списки особового складу навчального центру та всі види забезпечення з 17 липня 2013 року (а.с.10).

Як вбачається з витягу з наказу начальника навчального центру внутрішніх військ МВС України (по стройовій частині) № 48 від 12 березня 2014 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Навчального центру та всіх видів забезпечення з 12 березня 2014 року в звязку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем та направлено його на військовий облік до Луцького ОВК Волинської області (а.с.9).

Відповідно до п.10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» - «курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку».

Відповідно до п. З постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964 «Про порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах», відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: - грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Згідно розрахунку відшкодування фактичних витрат курсанта ОСОБА_1 вбачається, що витрати повязані з грошовим забезпеченням (КЕКВ 2112) 9061,48 грн., витрати, повязані з продовольчим забезпеченням (КЕКВ 2230) 11458,54 грн., витрати, повязані з послугами лазне-прального забезпечення (КЕКВ 2240)- 446,09 грн., витрати, повязані з речовим забезпеченням (КЕКВ2210) 3389,40 грн., всього належить відшкодувати 24 355,51 грн. (а.с.5).

Відповідно до п.5 Порядку витрати відшкодовуються у повному розмірі особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого навчального закладу відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" - за весь період навчання.

Відповідно до п.7 Порядку у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Отже, спір між сторонами виник з приводу відшкодування вартості навчання особою, яку звільнено з військової служби у запас протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що ОСОБА_1 навчався на ОСОБА_2 внутрішніх військ Навчально-наукового інституту підготовки кадрів громадської безпеки та психологічної служби Національної академії внутрішніх справ з 01 вересня 2009 року по 13 липня 2013 року. Під час навчання відповідач знаходився на державному забезпеченні. Проте, на підтвердження зазначеного позивачем не надано належних доказів. Посилаючись в позовній заяві на укладений між МВС України та відповідачем контракт про проходження громадянами військової служби, який набрав чинності з 13 серпня 2009 року, позивач не надає примірник такого контракту, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити в якому вищому навчальному закладі навчався відповідач, в який саме період та на яких умовах здійснювалось таке навчання.

Щодо позовної давності, про застосування якої заявлено у справі.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини вказав, що позовна давність - це законне право особи уникнути притягнення до суду після закінчення певного періоду. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи вищезазначені вимоги закону, суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини розповсюджується загальна позовна давність у три роки, перебіг якої розпочався з дня виникнення у позивача права вимоги до відповідача відшкодувати витрати, повязані з утримання у вищому начальному закладі, тобто з дня звільнення відповідача з військової служби 12 березня 2014 року.

Отже, на час звернення позивача з даним позовом до суду (10 липня 2017 року) встановлений законом трирічний строк позовної давності закінчився.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У клопотанні про поновлення строку позовної давності представник позивача вказує, що строк звернення до суду з даним позовом пропущено в звязку з проведенням організаційних заходів, повязаних з процедурою припинення ОСОБА_2 №2 підготовки фахівців для національної гвардії України Навчально-наукового інституту №3 Національної академії внутрішніх справ.

На переконання суду наведені позивачем обставини не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку позовної давності, а тому пропущений строк позовної давності поновленню не підлягає.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 29 січня 2016 року, ухваленому у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13), при поновленні національним судом пропущеного строку констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності, відхід від якого можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Європейський Суд з прав людини постановив, що якщо пропущений строк поновлюється зі спливом значного періоду часу і без наявності достатніх для цього підстав, то таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Отже, за відсутності обставин, які б свідчили про поважність пропуску позивачем строку позовної давності та відсутності достатніх правових підстав для його поновлення, суд вважає необхідним задовольнити заяву представника відповідача про застосування позовної давності та з підстав її пропуску без поважних причин відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 247, 263, 265, 268, 274-284, 354, 430 ч.1 п.1 ЦПК України, на підставі ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцької міськрайонного суду О.М. Гринь