АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/23/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Лапко Ю.В.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_4, представника відповідача Брухнової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2017 року у цивільній справі за її позовом до Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_4, звернулась до суду з вказаним позовом, уточнивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги у лютому 2017 року, зазначала, що відповідно до листа Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру (далі - ХОПД) №1916 від 7 червня 2016 року їй було повідомлено, що вона протягом 16-ти років (з 2000 року) перебуває на обліку у вказаному закладі з діагнозом F-61. Також, листом ХОПД №3720 від 24 листопада 2016 року на її звернення стосовно зняття діагнозу, який заважає їй жити, було повідомлено, що під час проходження ЛКК в ХОПНД 6 квітня 2016 року для отримання висновку комісії, який дає право на працевлаштування охоронником, у неї були виявлені симптоми розладів психічного здоров'я, які підтверджують попередній діагноз: змішаний розлад особистості. Зазначила, що з вказаним діагнозом вона перебуває на обліку у вказаному закладі з 2000 року, проте з того часу їй не було повідомлено про статус цього діагнозу, право на отримання певної групи інвалідності. З 2000 року їй не було надано жодного рішення ЛКК, жодного направлення на МСЕК, що є обов'язком згідно „Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги". Поставлення її на облік з вказаним діагнозом, який не відповідає дійсності, не повідомлення їй діагнозу, не роз'яснення їй права на отримання групи інвалідності, порушили її право на соціальне забезпечення, на гідний рівень життя, на вибір професії. Фактично в неї забрали право на оволодіння професією, розпочати власний бізнес, позбавили її права на отримання пенсії та забезпечення гідного рівня життя. Вказаними неправомірними діями їй була спричинена моральна шкода.

У зв'язку з цим позивач просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати або змінити.

Вважає, що суддею умисно порушено норми права.

Посилається на те, що суддя ігнорував докази позивача про порушення прав, про хибність лікарської допомоги у вигляді неадекватного лікування тощо. Як зазначає апелянт, у листі №1916 ХОПД від 7 червня 2016 року їй повідомлено про можливість отримання належної груп інвалідності, однак, в суді відповідачем - головним лікарем Брухновою Л.С. позивачу було відмовлено в отриманні групи, ці обставини судом не були досліджені.

Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, а саме визнання здорової людини психічно хворою, неадекватне, злочинне лікування, яке шкодило здоров'ю, відповідно до ст. 1167 ЦК України, істотність вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 30 листопада 2011 року ОСОБА_4 видано довідку ХОПД №1988 про те, що вона спостерігається в ХОПД з діагнозом: змішаний розлад особистості (а. с. 19).

Згідно довідок Хмельницького міського центру зайнятості №№301, 3988 від 22 січня 2008 року та 7 вересня 2009 року про те, що вона зареєстрована в центрі зайнятості відповідно з 7 травня 2007 року та 20 травня 2008 року (а. с. 23, 24).

У вересні 2009 року та листопаді 2011 року ОСОБА_4 видано довідки ХОПД №№1365 та 1939 про те, що вона перебувала на лікуванні в денному стаціонарі ХОПД відповідно з 10 вересня по 18 вересня 2009 року та з 28 жовтня по 17 листопада 2011 року (а. с. 35, 40).

З листа-відповіді ХОПД №1916 від 7 червня 2016 року, адресованому ОСОБА_4, вбачається, що вона перебувала в закладі на консультативному обліку з 2000 року по листопад 2014 року з діагнозом змішаний розлад особистості. 28 листопада 2014 року рішенням ЛКК ОСОБА_4 була знята з даного обліку відповідно до п. 5.6 „Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги" (відсутність повторних звернень за амбулаторною допомогою впродовж 3 років), амбулаторну картку передано в архів. Зазначено, що ХОПД є поліклінічною установою, а не стаціонарним закладом (лікарнею). Повідомлено, що під час огляду 6 квітня 2016 року лікарями-психіатрами у ОСОБА_4 було виявлено симптоми розладів психічного здоров'я, що відповідають діагнозу: змішаний розлад особистості, який не дозволяє працювати на посаді охоронника. Також у листі зазначено, що група інвалідності, яку ОСОБА_4 бажала отримати, також не давала б права працевлаштування охоронником (а. с. 4).

16 грудня 2016 року згідно листа департаменту охорони здоров'я Хмельницької обласної державної адміністрації №Ф/425 у відповідь на заяву ОСОБА_4 щодо зняття діагнозу, який було поставлено в ХОПД, повідомлено, що у разі незгоди із встановленим діагнозом необхідно звернутись до департаменту охорони здоров'я ХОДА для отримання направлення до консультативно-поліклінічного відділення Українського НДІ соціальної та судової психіатрії та наркології МОЗ України для встановлення остаточного діагнозу (а. с. 16).

Залишаючи позов без задоволення, суд виходив з того, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження невірності та безпідставності встановленого позивачу діагнозу (відповідних висновків лікарських комісій тощо), сама зазначила, що вказаний їй діагноз ніде не оскаржувався. Твердження позивача про те, що встановлений їй діагноз фактично перешкоджає їй оволодіти будь-якою професією, позбавляє її можливості у будь-якому працевлаштуванні суд до уваги не взяв, оскільки встановлення особі певного діагнозу (який відповідає дійсному стану здоров'я особи та передбачає певні обмеження у працевлаштуванні) само по собі не може бути підставою для спричинення моральної шкоди. Суд виходив з того, що позивачем не доведено протиправної поведінки посадових осіб та працівників ХОПД стосовно встановлення діагнозу позивача, проведеного лікування, не направлення документів для вирішення питання стосовно встановлення групи інвалідності, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

З таким висновком погоджується апеляційний суд.

Так, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта на те, що суддя ігнорував докази позивача про порушення прав, про хибність лікарської допомоги у вигляді неадекватного лікування тощо, спростовується матеріалами справи, оскільки відсутні докази на підтвердження цих доводів.

Посилання апелянта на те, що у листі №1916 ХОПД від 7 червня 2016 року їй повідомлено про можливість отримання належної груп інвалідності, однак, в суді відповідачем - головним лікарем Брухновою Л.С. позивачу було відмовлено в наданні групи, ці обставини судом не були досліджені, є безпідставними та спростовується самим листом ХОПД №1916 від 7 червня 2016 року.

Крім того, як зазначено у самій апеляційній скарзі, діагноз F-61 ОСОБА_4 офіційно було доведено у 2008 році. До цього часу апелянт не оскаржила його.

Доказів, які б свідчили про факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, а саме визнання здорової людини психічно хворою, неадекватне, злочинне лікування, яке шкодило здоров'ю, позивач не надала. На спростування цього в матеріалах справи відсутні будь-які докази. Крім того, висновок МСЕК про встановлення групи інвалідності, також відсутній.

В ході розгляду апеляційної скарги за клопотанням апелянта 9 листопада 2017 року проведено засідання клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров'я Хмельницької обласної державної адміністрації. Члени клініко-експертної комісії прийшли до висновку, що на момент огляду ОСОБА_4 страждає на змішаний розлад особистості (а. с. 193 - 196).

28 грудня 2017 року апеляційним судом було призначено судову психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: Чи страждала з 2000 року ОСОБА_4 1965 року народження, мешканка м. Хмельницький захворюванням - неврастенія ? Чи страждала з 2007 рік і чи страждає на теперішній час ОСОБА_4, 1965 року народження, мешканка м. Хмельницький захворюванням - змішаний розлад особистості? Чи страждала з 2000 року по даний час ОСОБА_4, 1965 року народження, мешканка м. Хмельницький на психічне захворювання? Якщо так то яким саме? Чи правильно встановлений Хмельницьким обласним психоневрологічним диспансером діагноз змішаний розлад особистості? Чи має на час проведення експертизи ОСОБА_4, 1965 року народження обмеження у праці в зв'язку із виставленим діагнозом? Виконання експертизи було доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи, оскільки ОСОБА_4 не довіряє експертам Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1.

Апелянт відмовилась оплачувати проведення експертизи та відмовилась від проведення експертизи у Хмельницькій обласній психіатричній лікарні №1 і заявила, що недовіряє цим експертам.

Суд, відповідно до ст. 81 ЦПК України, позбавлений можливості по збиранню доказів.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Хмельницької області

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 2 квітня 2018 року.

Судді: /підписи/ А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

___________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Колієв С.А. Категорія: 30

Доповідач - Купельський А.В.