БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/188/18
Провадження № 2/497/248/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В.,

секретаря судового засідання Ковтун О.І.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання дружини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її утримання 500.00 гривен щомісячно з дня предявлення позову до зміни матеріального становища (а.с.1).

Свої вимоги мотивує тим, що 27 червня 1981 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2, шлюбні відносини не склалися, у зв'язку з тим, що відповідач застосовував насильство відносно неї, яке привело до інвалідності другої групи по життєво. Вона, позивач потребує матеріальної допомоги, так як їй постійно необхідно купувати ліки. Відповідач проживає у їх спільному будинку, має земельну ділянку, від якої отримує дохід, а тому матеріально спроможний надавати їй таке утримання. Зазначене стало приводом для звернення до суду.

31.01.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки не пізніше 10 днів з дня отримання копії ухвали, надавши належно оформлену позовну заяву, та усі необхідні документи (а.с.15).

З метою усунення недоліків позовної заяви, позивачем на адресу суду надано 13.02.2018 року заяву з копіями документів (а.с.18), в звязку з чим позивач вважала, що саме таким чином нею усунуто усі недоліки.

19 лютого 2018 року судом відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання на 15.03.2018 року (а.с.27).

Відповідач 15.03.2018 року надав до суду відзив на позовну заяву позивача, разом з доданими документами, заперечуючи усі доводи позивача (а.с.33).

В підготовчому засіданні позивач підтвердила, що отримала відзив відповідача, з яким ознайомилася. Відповідь на відзив не бажає надавати, усі пояснення надасть в судовому засіданні.

Сторони підтвердили можливість закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду, про що було постановлено відповідну ухвалу (а.с.41), та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 03.04.2018 року позивач, наполягала на задоволенні позовних вимог. Пояснила суду, що 27 червня 1981 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2, шлюбні відносини не склалися, у зв'язку з тим, що відповідач застосовував насильство відносно неї, яке привело до інвалідності спочатку І групи на протязі десяти років, а потім другої групи довічно. 26.01.2018 року їх шлюб було розірвано на підставі рішення суду. Також стверджувала, що має важке матеріальне положення, отримує пенсію по інвалідності, в їх спільному будинку в с.Владичень вона не проживає, оскільки це є неможливим, вимушена проживати у сторонніх людей в м. Болград, тоді як відповідач розпоряджається усім їх спільним майном, присадибною ділянкою, на якій є багато фруктових дерев, великий виноградник. Відповідач має також земельну ділянку, за оренду якої також отримує дохід, тоді як вона всього цього позбавлена. Тому, вона позивач потребує матеріальної допомоги, так як їй постійно необхідно купувати ліки. 22.03.2018 року вона навіть знялась з реєстраційного обліку за адресою: вул. Горького, №55, с.Владичень, Болградський район, Одеська область, маючи намір переїхати на постійне місце проживання до сина: вул.Підгірна, буд.11-а, с. Черкаська Лозова, Дергачівський район, Харківська область.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив суду, що дійсно ОСОБА_1 є його колишньою дружиною, яка є інвалідом другої групи з 1991 року. Підставою для оформлення інвалідності ОСОБА_1 є виключно її хвороба: остеохондроз, ніяких ушкоджень, побоїв він їй не спричиняв, навпаки під час хвороби доглядав, допомагав та піклувався про її стан здоровя. Сам він все життя працював, тримав господарство, дійсно має у власності земельну ділянку розміром 2 га, та отримує за орендну плату в натуральній формі. Є пенсіонером, і розмір його пенсії складає 1628.00 гривен, інших доходів не має, а тому не спроможний платити утриманні дружині. Позивачу він не перешкоджає проживати і користуватися належним їм житловим будинком та іншим майном. Також зазначив, що позивачка протягом тривалого часу перебувала в Російській Федерації у доньки, залишивши його одного, лише інколи приїжджали на короткий час. До того ж знаходячись в м.Москва працювала нянею, гляділа маленьких дітей, отримувала гарну заробітну плату за таку роботу, що свідчить про вже не такий і поганий її стан здоровя.

Просив в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 27 червня 1981 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД № 164351 (а.с.8), який розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 26.01.2018 року (а.с.43-44).

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2-3), є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням (а.с.4-6), та довідкою МСЕ №095985 від 26.04.2000 року (а.с.7), отримує пенсію в розмірі 1526.72 гривен (а.с.9). Інвалідність отримала в наслідок хвороби (а.с.10-12, 19-20).

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.34)., є пенсіонером, отримує пенсію в розмірі 1628.77 гривен (а.с.36), має на праві власності земельну ділянку розміром 2.00 га (а.с.13, 27), дохід від якої склав в 2017 році 1000 гривен, тобто в середньому 83.00 гривен на місяць (а.с.48).

І позивач, і відповідач є власниками по ? частці кожний житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Горького, №55, с. Владичень, Болградський район, Одеська область (а.с.21, 22).

За положеннями частин другої - четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема:

- перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу,

- а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу;

- непрацездатність одного з подружжя;

- потреба в матеріальній допомозі;

- нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.99 р. N 966-XIV).

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2018 року - 1373.00 року, з 1 вересня 2018 року 1435.00 гривен.

Отже, на час звернення з позовом до суду позивач отримував пенсію по інвалідності в розмірі 1526.72 гривен, його доходи забезпечували йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

Така ж правова позиція викладена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від14.04.2016 року у справі № 6-3066цс15, а саме: «За положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом».

Та в постанові від 16 серпня 2017 року у справі N 6-1111цс17, який гласить, що: «У справі, яка переглядалася, суди встановили, що на час звернення до суду позивач отримував пенсію по інвалідності в розмірі 1 тис. 148 грн. 72 коп., його доходи забезпечували йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, крім того, він отримував орендну плату за земельний пай; на час розгляду справи позивач не був платником аліментів, утримання з його пенсії не проводились, отже, його доходи були вищими від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України».

Доводи позивача про те, що відповідач матеріально забезпечений та може сплачувати на її користь утримання в розмірі 500.00 гривен щомісячно є не спроможними, так як відповідач будучи пенсіонером отримує пенсію в розмірі 1628.77 гривен, та з урахуванням доходу від оренди земельної ділянки, що становить в середньому 83.00 гривен на місяць, тобто дохід відповідача в цілому на місяць на 185.00 гривен більше ніж у позивача, що не може розцінюватися як достатнім для виплати утримання позивача.

Твердження позивача, що вона стала інвалідом внаслідок неправомірних дій відповідача щодо неї, суд розцінює критично, оскільки настання непрацездатності у зв'язку із вчиненням одним з подружжя умисного злочину має бути підтверджене лише відповідним судовим рішенням, проте такого рішення позивач суду не надала.

На посилання позивача на те, що вона не може користуватися майном, яке є їх спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в їх будинку проживає відповідач, суд вража за необхідне розяснити позивачу, що вона має право на розподіл усього спільного сумісного майна подружжя, та не позбавлена права звернутися до суду з такими вимогами.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають з огляду на їх безпідставність та недоведеність.

Керуючись ст.ст.75, 76, 77 СК України, ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України (в новій редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання дружини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 06.04.2018 року.

Суддя: ___________ С.В.Кодінцева