АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року м. Чернівці справа № 718/353/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Скакун К.В.

за участю: представника прокуратури ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади села Южинець Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності, за апеляційною скаргою Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2017 року, ухваленого під головуванням судді Олексюк Т.І. -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивачка ОСОБА_2 звернулася з позовом до територіальної громади села Южинець Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності на будівлю.

Посилалася на те, що вона є власником нежитлової будівлі розташованої в с.Южинець, вул.Центральна, 43, Кіцманського району Чернівецької області.

У період з 2007 по 2009 рік нею самовільно реконструйовано нежитлову будівлю у будівлю кафе-бару та добудовано допоміжні споруди будівлю альтанки, убиральню та сараю, які знаходяться поряд із будівлею кафе-бару. Будівництво було проведено з дотриманням всіх стандартів, тому просила суд задовольнити свій позов.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за нею право власності на будівлю кафе-бару (літ.А-ІІ, Пд), загальною внутрішньою площею 868,50 кв.м., будівлю альтанки (літ.Б), будівлю убиральні (літ. Г), будівлю сараю (літ.Д), яка розташована в с.Южинець, вул..Центральна,43, Кіцманського району Чернівецької області .

Справа №718/353/17 Провадження №22-ц/794/365/18 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк Т.І.

Категорія: 2 Доповідач: Височанська Н.К.

Не погоджуючись із вказаним рішенням керівник Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави та територіальної громади села Южинець в особі Южинецької сільської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема в апеляційній скарзі посилався на те, що згідно свідоцтва про право власності від 09.08.2006 року ОСОБА_2 являється власником нежитлової будівлі, розташованої в с. Южинець, вул. Центральна, 43, Кіцманського району Чернівецької області.

У період з 2007 по 2009 роки нею було самовільно реконструйовано нежитлову будівлю в будівлю кафе-бару та добудовано допоміжні споруди будівлю альтанки, убиральню та сараю, проте це було здійснено без належної проектної документації, визначеної ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність). А тому висновок суду про те, що будівництво відповідає державним стандартам, будівельним нормам та правилам, а також є безпечним для експлуатації є помилковим, оскільки воно повинно було здійснюватись відповідно затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що самочинне будівництво відповідає будівельним нормам та правилам, а також відсутні відомості про звернення відповідача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття обєкта до експлуатації.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи право власності за нею на будівлю кафе-бару (літ. А-ІІ, Пд), загальною внутрішньою площею 868,50 кв.м., будівлю альтанки (літ.Б), будівлю убиральні (літ.Г), будівлю сараю (літ.Д), які розташовані в с. Южинець, вул.Центральна, 43, Кіцманського району Чернівецької області, суд першої інстанції виходив із того, що позов визнаний представником відповідача, а переобладнання приміщення нежитлової будівлі не порушує права інших осіб і не суперечить суспільним інтересам.

Проте, такий висновок суду є помилковим.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2 ст. 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч.1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:

1)Він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2)Обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3)Обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч. 3, 4 ст. 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі площею 438,40 м2, розташованої Чернівецька область, Кіцманський район, с. Южинець, вул. Центральна, буд. 43 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.08.2006 року (а.с.16).

Відповідно до тимчасового договору орендної плати не сільськогосподарських земель від 24 січня 2013 року ОСОБА_2 є орендарем земельної ділянки площею 0,30 га, цільове призначення - для обслуговування нежилих приміщень, яка знаходиться с. Южинець, вул. Центральна, буд. 43 Кіцманського району Чернівецької області.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Так, будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території, та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що переобладнання виконано без дозволу на виконання будівельних робіт і позивач у передбаченому законом порядку не звертався до уповноваженого органу.

Повідомлення (реєстрація декларації) про початок виконання будівельних робіт щодо вказаного обєкта до органу державного архітектурно-будівельного контролю не подавалось.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги ту обставину, що позивач здійснивши самочинне будівництво порушив інтереси держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об'єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Вчинення позивачем протиправних дій у вигляді самочинного будівництва порушує зазначені вище інтереси держави.

Крім того, судом не враховано, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб правового захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), або у спосіб не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою КМУ № 294 від 9 липня 2014 року, «Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю», затвердженого постановою КМУ №553 від 23 травня 2011 року, «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461, зі змінами, внесеними Постановою КМУ №750 від 08 вересня 2015 року» органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, є Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, які на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі сертифікату може бути оскаржено до суду.

Однак в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в порядку визначеному законодавством, та отримала відмову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК України (в редакції 2004 року). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Отже, суд першої інстанції вирішив справу в порушення вимог норм матеріального та процесуального права.

Приймаючи до уваги обставини справи, підстав для задоволення позову про визнання права власності на переобладнані приміщення не вбачається.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 3945 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до територіальної громади села Южинець Кіцманського району Чернівецької області про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області витрати з оплати судового збору в сумі 3945 (три тисячі девятсот сорок пять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 квітня 2018 року

Головуючий /підпис/ ОСОБА_3

Судді /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5