Справа № 569/8798/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідча ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування фіктивним, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом в якому просить суд, визнати фіктивним договір дарування приміщення магазину, площею 255,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б, укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що що 11.04.2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області за його зверненням було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 1/474-10 відносно ОСОБА_6 за фактом заволодіння чужим майном, або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Постановою слідчого від 12.05.2010 року він визнаний потерпілим в кримінальній справі. Після проведення судово будівельно-технічної експертизи, за результати якої було встановлено дійсну вартість належного йому майна, яким незаконно заволоділа ОСОБА_6, з метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_6 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 03.02.2011 року (№10791432). Вироком Рівненського міського суду від 25.06.2013 року ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. У предявленому їй обвинуваченні за ч.3 ст.27, ст.386 КК України ОСОБА_6 виправдана за недоведеністю участі у вчинені злочину, а у предявленому їй обвинувачені за ч.1 ст.388 КК України виправдана за відсутністю в діянні складу злочину. При цьому, виправдальний вирок в частині її дії по відчуженню майна, на яке накладено арешт винесений з тих підстав, що слідча не наклала арешт на конкретне майно, не описувала його, на відповідальне зберігання ОСОБА_6 не передавала, і не попереджувала ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за відчуження арештованого майна. Також вказаним вироком було частково задоволено його цивільний позов до ОСОБА_6 про стягнення шкоди, стягнуто з ОСОБА_6 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 892723,00 грн. та моральну в розмірі 50000,00 грн. Оскільки ОСОБА_6 достеменно знала і про порушену проти неї справу і про його майнові претензії в цій справі до неї, вона всілякими заходами намагалася позбутися свого нерухомого майна. Оскільки ж зробити це шляхом укладення нотаріально посвідченого договору вона не могла, через наявність зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна обтяження, вона вдалася до хитрощів. І відчужила майно через укладення фіктивного договору в простій письмовій формі «заднім числом» з визнанням його дійсним через суд. Про спрямованість її наміру свідчить та обставина, що постанова слідчого про арешт нерухомого майна винесена 18.12.2010 року, а позов про визнання договору дійсним поданий до суду 28.12.2010 року. Після того, як він випадково дізнався про судове рішення Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року у справі №2-2005/11, яким визнано дійсним договір дарування приміщення магазину, площею 334,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б, укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, він оскаржив його в апеляційному порядку, однак ухвалою судді Апеляційного суду Рівненської області від 02 вересня 2012 року йому відмовлено у прийнятті апеляційної скарги з огляду на відсутність в нього прав на апеляційне оскарження вищевказаного рішення. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2015 року йому було поновлено строк на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду Рівненської області від 02 вересня 2012 року та відмовлено у відкритті касаційного провадження. Оскільки судами апеляційної та касаційної інстанції йому було відмовлено у праві на оскарження рішення суду в цивільній справі, він звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що укладений договір дарування є фіктивним, а тому не несе за собою будь-яких юридичних наслідків.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та в наданій суду письмовій промові в судових дебатах, просили суд визнати фіктивним договір дарування приміщення магазину, площею 255,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б, укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомлені належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги позивача не визнали з підстав викладених в письмових поясненнях відповідача та в наданій суду представником позивача ОСОБА_3-ОСОБА_5 письмовій промові в судових дебатах. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1

Суд заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 11.04.2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 1/474-10 відносно ОСОБА_6 за фактом заволодіння чужим майном, або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Постановою слідчого від 12.05.2010 року ОСОБА_1 визнаний потерпілим в кримінальній справі.

Постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області про перекваліфікацію дій особи, яка вчинила злочин від 03 грудня 2010 року дії ОСОБА_6 було перекваліфіковано на ч.4 ст. 190 КК України. ОСОБА_6 ознайомлена з даною постановою 13.12.2010 року, про що свідчить її підпис.

З метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_6 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 03.02.2011 року (№10791432).

Вироком Рівненського міського суду від 25.06.2013 року ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі та конфіскації майна. Також вказаним вироком було частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення шкоди, стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 892723,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) в простій формі укладено договір дарування приміщення магазину, площею 255,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б. Сторони договору є близькими родичами, мати та дочка.

Рішенням Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року справа №2-2005/11, визнано дійсним договір дарування приміщення магазину, площею 334,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б, укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вказане рішення набрало законної сили. Підставою для визнання договору дарування дійсним була згода сторін договору щодо всіх істотних умов договору і повне виконання його умов, при цьому, питання про перебування, або не перебування обєкту цивільного позову під забороною або арештом судом не досліджувалось. Хоча на час винесення рішення за постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_6 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 03.02.2011 року (№10791432).

Як вказано в договорі дарування від 12.10.2010 року, площа приміщення магазину за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б становить 255,2 кв.м, а рішенням Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року визнано право власності на приміщення магазину за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б, загальною площею 334,9 кв.м.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року по справі №917/985/17 було визнано протиправними та скасовано записи про державну реєстрацію права власності на оспорюване майно. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2018 року постанова суду першої інстанції залишена без змін. Зазначеними постановами встановлено, що на момент прийняття рішення Рівненського міського суду від 08.02.2011 року по справі №2005/11 ОСОБА_6 було відомо про накладений арешт постановою старшого слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 18.12.2010 року на належне їй майно та вона мала змогу повідомити про накладений арешт свого представника ОСОБА_8, який представляв її інтереси в цивільній справі, а тому судом встановлено факт неповідомлення суду про накладений арешт.

З положень п.24 постанови Пленуму Верховного Суд України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У правовому висновку висновку Верховного Суду України у справі № 6-1873 цс16 вказано, що відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона /дарувальник/ передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні /обдарованому/ безоплатно майно /дарунок/ у власність. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановлювати наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

В правовій позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2552цс16, розяснено, що згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено вище зазначеними рішеннями суду ОСОБА_6 знала про арешт її майна слідчим, тому саме з цих підстав нею було укладено договір дарування у письмовій формі, та умисно не повідомлено про зареєстроване обтяження свого представника який брав участь у суді при розгляді цивільної справи про визнання договору-купівлі продажу дійним, чим порушила вимоги ст. 27 ЦПК України 2005 року, відповідно до якої особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, ввівши тим самим суд в оману. Крім того, спірний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, і сторони спірного договору мали інші цілі ніж передбачені договором, а саме їхні дії були направлені на фіктивний перехід права власності за договором дарування до близького родича з метою приховати майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, вироку суду в частині конфіскації цього майна та понесення витрат за рахунок цього майна в разі задоволення позову ОСОБА_1, та інших осіб в кримінальному провадженню.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають до задоволення повністю з тих підстав, що під час укладення договору дарування приміщення магазину сторони цього договору знали, що він не буде виконаний, і мали інші цілі, ніж передбачені договором, а саме в такий спосіб приховати майно від можливої конфіскації та можливого задоволення за рахунок цього майна позовних вимог.

Згідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до розяснень п. 35 Постанови Пленуму ВССУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

За вищевикладених обставин, з кожного з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі по 121,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) до ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) про визнання договору дарування фіктивним, задоволити повністю.

Договір дарування приміщення магазину, площею 255,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Гагаріна, 8-Б, укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнати фіктивним.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 121,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 121,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_9