Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 626/2094/15-ц

провадження № 61-5727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: приватне підприємство «Ланна-Агро», Красноградська обласна державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року у складі головуючого судді Рибальченко І. Г. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Коровіна С. Г., суддів: Коваленко І. П., Довгаль А. П.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року справу № 626/2094/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 626/2094/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ПП «Ланна-Агро», Красноградська ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, про стягнення орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 16,14 га.

29 жовтня 2007 року позивач видала відповідачу нотаріально посвідчену довіреність, уповноваживши останнього здійснювати представництво її інтересів з питань, пов'язаних з управлінням і розпорядженням належною їй земельною ділянкою площею 16,14 га, зокрема і укладати договори оренди.

Згідно з договором оренди землі від 18 червня 2013 року, укладеного уповноваженою особою ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, та ПП «Ланна-Агро», зазначену вище земельну ділянку передано підприємству в строкове платне користування на 49 років. Розмір орендної плати за рік складає 21 142 грн 52 коп.

11 серпня 2015 року позивач звернулась до приватного нотаріуса з заявою про скасування довіреності з питань, пов'язаних з управлінням і розпорядженням земельною ділянкою площею 16,14 га, розташованої на території Піщанської сільської ради Красноградського району, виданої ОСОБА_4

Крім того, ОСОБА_3 звернулася до відповідача з письмовою вимогою про повернення отриманих грошових коштів за договором оренди.

З огляду на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь кошти сумі 227 378 грн 34 коп., отримані як орендну плату за 2012-2023 роки, індекс інфляції 88 252 грн 78 коп. та 3 % річних 6 783 грн 55 коп.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач отримала від відповідача грошові кошти в сумі 100 000 грн за весь період оренди земельної ділянки, а тому останній достроково виконав свій обов'язок, передбачений статтею 1006 ЦК України.

У червні 2016 року ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_5, подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення у справі, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили обставин за яких позивачем були отримані грошові кошти від відповідача. Розписки не можуть бути доказом того, що відповідач достроково виконав свій обов'язок у повному обсязі, передбачений статтею 1006 ЦК України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 16,14 га на території Піщанської сільської ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю.

Згідно з довіреністю від 29 жовтня 2007 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 або ОСОБА_6 бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах, установах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування чи форм власності, з питань, пов'язаних з управлінням і розпорядженням належною їй земельною ділянкою площею 16,14 га на території Піщанської сільської ради. Згідно із зазначеною довіреністю уповноважені особи мають право, у разі необхідності, змінювати цільове призначення земельної ділянки, укладати договори оренди та одержувати належну по цих договорах орендну плату грошима чи в натуральній формі, вносити необхідні платежі за земельну ділянку, для чого уповноважила їх бути її представниками по всіх питаннях, пов'язаних з виконанням цього доручення, в державних, землевпорядних, нотаріальних органах, органах місцевого самоврядування, в установах, організаціях та підприємствах, подавати від її імені заяви, документи, розписуватися за неї, одержувати документи, при необхідності новий державний акт на землю, та виконувати всі дії, які пов'язані з виконанням цієї довіреності.

На підставі зазначеної довіреності уповноважена особа ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_3, 18 червня 2013 року уклав договір оренди належної їй земельної ділянки площею 16,14 га строком на 49 років з ПП «Ланна-Агро».

Також судами встановлено, що ОСОБА_3, до видачі довіреності, отримала від ОСОБА_4 100 000 грн у вигляді орендної плати за користування належною їй земельною ділянкою.

Згідно із статтею 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Статтею 1003 ЦК України зазначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Оскільки згідно з розпискою ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 100 000 грн орендної плати за користування її земельною ділянкою у повному обсязі за весь період оренди, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними, викладеним ОСОБА_3 у апеляційній скарзі, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Красноградського районного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.І. Крат

В. П.Курило