АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Харків

справа № 640/13229/15-ц

провадження № 22-ц/790/1335/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа : Товариство з обмеженою відповідальністю «САВ-Дістрибьюшн»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, 3-я особа: товариство з обмеженою відповідальністю «САВ-Дістрибьюшн» про стягнення заборгованості,

з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова ухвалене 29 лютого 2016 року, під головуванням судді Губської Я.В.,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 27 липня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 12 036,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» між ним та Банком є Договір, про що свідчить підпис відповідача в заяві. Відповідно до умов погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Банк виконав взяв на себе зобов'язання, надав позичальнику кредит у вищеназваному розмірі. Відповідач взяті на себе зобов'язання виконував не належним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість яку останній відмовляється погасити у добровільному порядку.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №НАЕ2F216101954 від 27 липня 2012 року в розмірі 33 665,10грн., яка складається: 12 036 грн. - заборгованості за кредитом, 6,70 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 203,60 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 18 339,51грн. - пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500,00грн. - штрафу (фіксована частина); 1 579,29грн. - штрафу (процентної складової) та судові витрати - 336,65грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №НАЕ2F216101954 від 27.07.2012року в розмірі 22 023,58грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2016 року вказане рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, зазначає, що позивачем не було надано доказів на підтвердження підписання Умов надання споживчого кредиту фізичним особам саме в той редакції, згідно якої надавався кредит. Також судом першої інстанції не було встановлено жодного доказу щодо отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача. Судом було проігноровано, що платіжне доручення повинно обов'язково містити підпис фізичної особи - платника від імені та за дорученням якого здійснюється переказ грошових коштів. Також посилається на те, що судом не враховано, що позивач пропустив строк на звернення до суду із позовною заявою.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим першої інстанції встановлено, що 27.07.2012року між ОСОБА_1 та ТОВ «САВ-Дістрибьюшн» було укладено договір купівлі-продажу №ФТ1-46271 (надалі - договір купівлі-продажу) товару, а саме: морозильної камери ATLANT M7103 090, інше карточка «Єкстра - сервис Плюс», холодильник SAMSUNG RT2BSRMG1/BWT, інше карточка «Єкстра - сервис Плюс», ноутбук SAMSUNG NP-RV520 (NP-RV520-S02UA), П3 Dr.Web OEM ліцензія на 1 ПК 3міс., інше карточка «Єкстра - сервис Плюс», на загальну суму 12 036,00грн. (а.с.68).

З метою оплати зазначеного товару, цього ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НАЕ2F21610195, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 12 036 грн шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «САВ-Дістрибьюшн», зі сплатою відсотків за користування кредитом 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 26 травня 2013 року включно.

Доводи відповідача про відсутність доказів отримання кредиту спростовуються матеріалами справи.

Так, Банк виконав взяті на себе зобов'язання, надав позичальнику кредит у визначеному кредитним договором та договором купівлі-продажу розмірі, перерахувавши на рахунок ТОВ «САВ-Дістрибьюшн» грошові кошти, а позичальник ОСОБА_1 у свою чергу прийняв визначений товар, що підтверджується рахунком-фактурою № ФТ1-0159-46358, меморіальним ордером № ALFZ08HV91, актом приймання-передачі товару, видатковою накладною № ФТІ-46271 та листом-зобов'язання від 27 липня 2012 року (а. с. 16, 68-71, 75).

Відповідач заперечує факт підписання Умов надання споживчого кредиту фізичним особам саме в той редакції, згідно якої надавався кредит.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача в заяві. При цьому, для виконання зобов'язань банк відкриває відповідачу рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Повернення кредиту згідно з кредитним договором передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та процентами.

Згідно з п. 7 кредитного договору щомісячний платіж з погашення кредиту складає 1 324 грн 63 коп. у період з 20 по 24 число кожного місяця.

Пунктом 12 кредитного договору передбачено, що терміном повернення кредиту вважається 211 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 211 дня порушення, вважається простроченою.

Відповідно до п. 14 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожний день просрочки.

Пунктом 2.4.5.5 Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», які є складовою частиною кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 90 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим згідно із наданим банком розрахунком заборгованості станом на 22 липня 2015 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 33 665 грн 10 коп., яка складається із: 12 036 грн заборгованості за кредитом, 06 грн 70 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 203 грн 60 коп. заборгованостіз комісії за користування кредитом, 18 339 грн 51 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грнштрафу (фіксована частина), 1 579 грн 29 коп.штрафу (процентна складова).

Банк звернувся до суду з указаним позовом, у якому, посилаючись на зазначені обставини, просив стягнути з відповідача на свою користь вказану вище заборгованість.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у строк, встановлений у зобов'язанні.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З матеріалів справи вбачається, що першим днем прострочення за кредитом є 25 серпня 2012 року. Банк звернувся до суду з позовом 29 липня 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Отже, невиконання позичальником умов кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків є підставою для стягнення з позичальника на користь банку отриманих ним коштів, відсотків, а крім того і пені в межах позовної давності за період з 29 липня 2014 року по 22 липня 2015 року.

Згідно розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», наданого суду апеляційної інстанції, пеня за період з 29 липня 2014 року по 22 липня 2015 року складає 7111,27 грн.

Стягуючи з відповідача на користь банку 1 203 грн 60 коп. комісії за користування кредитом, суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, не перевірив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу та чи є встановлення такої комісії законним.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, комісії щомісяця за обслуговування кредиту є незаконними, якщо банк не доведе, які саме послуги надаються позичальнику за таку комісію.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у письмових поясненнях зазначає про те, що комісійна винагорода за надання кредиту, видачу готівкових коштів, та щомісячна комісія, встановлені Кредитним договором, є платою за послуги, яка надається ПАТ КБ «Приватбанк» позичальникам під час дії кредитного договору, що зумовлено вимогами чинного законодавства щодо порядку організації бухгалтерського обліку банку, зокрема Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджена постановою Правління НБУ № 481 від 27.12.2007 р

Між тим, колегія суддів вважає, що щомісячна комісія встановлена Банком за умовами договору фактично є платежами, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь та за дії, які споживач здійснює на користь банку, що не відповідає вимогам ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на зазначене, помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за комісією.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до матеріалів справи, штраф і пеня нараховані відповідачу за одні й ті самі порушення, а тому колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з боржника одночасно штрафу й пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку пеня, у задоволенні вимог про стягнення штрафу необхідно відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

За таких обставин, правові підстави до стягнення штрафу відсутні, а тому у задоволенні позову в зазначеній частині слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення.

Відповідно до вимог ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право змінити рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ч. 1 ст. 367, ст. 368, ч. 1 п. 2 ст. 374, ст. 381, ст. 382, ст.ст. 383,384,389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова ухвалене 29 лютого 2016 року - змінити в частині суми стягнення.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором НАЕ2F216101954 від 27.07.2012 року, яка складається зі заборгованість за тілом кредиту у сумі 12036 грн. 00 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 6 грн. 70 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 7111 грн. 27 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова ухвалене 29 лютого 2016 року в частині стягнення судового збору залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна