Постанова

Іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 307/3384/13-ц

провадження №61-1136 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Тячівська державна нотаріальна контора, Тересвянська селищна рада, реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 4 липня 2016 року у складі суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Панька В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та повернення майна.

У подальшому, після задоволення судом заяви ОСОБА_8 про залишення позовних вимог без розгляду, останнього було залучено до участі в справі як співвідповідача.

Позовна заява мотивована тим, що у 1976 року ОСОБА_8 та ОСОБА_8, перебуваючи у шлюбі, фактично закінчили будівництво будинку на виділеній їм рішенням селищної ради земельній ділянці по АДРЕСА_1 та дозволили ОСОБА_6, яка доводиться сестрою ОСОБА_8, проживати у будинку за умови, що нею будуть сплачені кошти. Позивач зазначала, що у липні 2013 року відповідач звернулась із заявою до Тересвянської селищної ради за отриманням дозволу на розроблення проекту землевідведення для обслуговування житлового будинку на цій же земельній ділянці, додавши до заяви копію договору дарування незавершеного будівництвом будинку від 22 червня 1976 року, укладеного у Тячівській нотаріальній конторі від їхнього імені як дарувальників та відповідачем як обдарованою.

Заперечуючи факт підписання договору дарування зі свої сторони, та посилаючись на недотримання вимог чинного на момент вчинення правочину законодавства щодо реєстрації договору у виконавчому комітеті селищної ради, ОСОБА_8 просила визнати недійсним договір дарування, зобов'язати ОСОБА_6 повернути будинок та визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 червня 2014 року у складі судді Бобрушко В. І. позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено. Визнано недійсним договір дарування на незавершений будівництвом житловий будинок, укладений 22 червня 1976 року між ОСОБА_8, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Повернуто будинок по АДРЕСА_1 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 2 505,70 грн судового збору та 4 070 грн у відшкодування витрат на проведення судової експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновком судово-почеркознавчої експертизи від 4 травня 2014 року № 1440, проведеної експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - Львівський НДІСЕ), встановлено, що рукописні записи від імені ОСОБА_8 у примірниках договору дарування від 22 червня 1976 року та договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 17 червня 1976 року виконані не позивачем, а іншою особою. Таким чином, посвідчений у нотаріальній конторі договір дарування ОСОБА_8 як дарувальником не підписувався, тому будинок вибув з володіння останньої поза її волею. Відмовлено у визнанні права власності на незавершений будівництвом житловий будинок з підстав недоведеності самочинної побудови спірного будинку подружжям.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 4 липня 2016 року рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_8 та розподілу судових витрат скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування та повернення майна відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 1 252,85 грн судового збору та 7 392 грн у відшкодування витрат на проведення судової експертизи на стадії апеляційного розгляду справи.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірний договір дарування посвідчувався у нотаріальній конторі, укладався після прийняття виконавчим комітетом Тересвянської селищної ради народних депутатів відповідного рішення про надання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 дозволу подарувати незакінчений будівництвом будинок ОСОБА_6, посвідчувався за правилами частини шостої статті 35 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року № 3377-VIIIта з дотриманням вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5. Критично оцінюючи висновок судово-почеркознавчої експертизи від 4 травня 2014 року за № 1440, суд апеляційної інстанції виходив з того, що експерт Львівського НДІСЕ не мав у своєму розпорядженні достатньої кількості вільних та умовно-вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_8, що відповідали об'єкту дослідження за часом виконання, а встановлені експертом загальні розбіжності є несуттєвими та нестійкими. Оцінюючи висновок комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 13 січня 2016 року, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - Київського НДІСЕ), згідно з яким рукописні записи у примірниках спірного договору дарування виконані ОСОБА_8, суд дійшов висновку, що висновок комплексної експертизи узгоджується з іншими доказами у справі. Крім того, відчуження 22 червня 1975 року позивачем спірного незавершеного будівництвом будинку було необхідною умовою для придбання нею з чоловіком 29 червня 1975 року іншого житлового будинку, а нормами чинного на той час законодавства заборонялось мати в особистій власності подружжя більше одного житлового будинку. Посилання ОСОБА_8 на те, що на момент укладення договору дарування вона перебувала у туристичній подорожі закордоном (у країнах колишньої Соціалістичної Федеративної Республіки Югославії) не підтверджено доказами. Також суд дійшов висновку, що позивачем без поважних причин більш ніж на 37 років пропущено строк позовної давності, що не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у справі, оскільки позов є недоведеним.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в суду апеляційної інстанції не було підстав задовольняти на стадії апеляційного розгляду справи клопотання представника відповідача про проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи поза зоною регіонального обслуговування та встановлювати нові фактичні обставини справи, оскільки ОСОБА_6 визнала у суді першої інстанції висновки судово-почеркознавчої експертизи. Зазначає, що експерти Київський НДІСЕ за власною ініціативою надали висновок комісійної додаткової експертизи, який спростовував висновки першої судової експертизи, крім того, не вказали кодифікатор та не виставили контрольну картку із зазначенням причин розбіжностей висновків і не розшифрували причин розбіжностей між зразками почерку та підпису, не спростували підроблення підпису ОСОБА_8 у Книзі реєстрації нотаріальних дій. Зазначає, що першим висновком судово-почеркознавчої експертизи від 4 травня 2014 року також встановлено, що вона не підписувала договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 17 червня 1976 року, а тому під час укладення спірного договору дарування не було правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Крім того, ОСОБА_8 заперечує, що вона підписувала заяву про отримання дозволу від виконкому селищної ради народних депутатів на укладення договору дарування. Також вважає припущенням висновок суду, що укладення договору купівлі-продажу іншого будинку від 29 червня 1976 року не могло мати місце без продажу незавершеного будівництвом спірного будинку.

Заперечення на касаційну скаргу, подані ОСОБА_6 у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, мотивовані тим, що у розпорядженні комісії Київського НДІСЕ була достатня кількість вільних зразків підписів ОСОБА_8 для дослідження договору дарування, на відміну від експерта Львівського НДІСЕ, якому така кількість зразків не надавалась. Крім того, судом апеляційної інстанції допитано судових експертів Київського НДІСЕ, які підтвердили висновки комплексної судово-почеркознавчої експертизи. Решта доводів заперечень на касаційну скаргу є викладенням мотивів, з яких виходив апеляційний суд при ухваленні рішення у справі, з якими відповідач погоджується. Вважає доводи касаційної скарги безпідставними, такими, що не ґрунтуються на законі та не підтверджуються доказами у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що між ОСОБА_8, ОСОБА_8 як дарувальниками та ОСОБА_6 як обдарованою 22 червня 1976 року укладений договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрований нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 2462.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України (у редакції 2004 року) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (у редакції 2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач оспорювала факт підписання зі своєї сторони договору дарування від 22 червня 1976 року. З урахуванням предмета та підстави позову, саме ОСОБА_8 зобов'язана довести те, що підпис в договорі дарування виконаний не нею.

Судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_8 призначалось проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Висновком судового експерта Львівського НДІСЕ від 4 травня 2014 року № 1440 криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів за матеріалами справи встановлено, що рукописні записи від імені ОСОБА_8 в двох примірниках договорів дарування від 22 червня 1976 року виконані не ОСОБА_8, а іншою особою.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_6 призначалось проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи.

Висновком судових експертів Київського НДІСЕ від 13 січня 2016 року № 17732ч17734/15-32 за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що рукописні записи у двох примірниках договору дарування від 22 червня 1976 року виконані рукописним способом без попередньої підготовки чи технічних засобів ОСОБА_8

З огляду на частину сьому статті 147 ЦПК України (у редакції 2004 року), незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Суд апеляційної інстанції мотивував незгоду з висновком судового експерта Львівського НДІСЕ від 4 травня 2014 року тим, що для дослідження експерту надавались вільні зразки почерку ОСОБА_8, виконані протягом періоду 2005 - 2006 років, що не відповідає за часом підписання договору дарування (1976 року), а виявлені розбіжності в об'єкті дослідження є несуттєвими та нестійкими, що викликає сумніви у правильності висновку експерта.

Для експертного дослідження судовим експертам Київського НДІСЕ надавались вільні зразки почерку ОСОБА_8 за період 1976 - 1999 років. Висновки цієї комплексної судової експертизи судом апеляційної інстанції оцінені як обґрунтовані та такі, що відповідають наявним у справі доказам.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на спростування тієї обставини, що підпис позивача у відповідних графах договору дарування виконаний іншою особою судом не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у позові про визнання договору дарування недійсним, оскільки позивач не довела, що спірний договір нею не підписувався.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у суду апеляційної інстанції підстав для призначення проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи не беруться на увагу, з огляду на наступне.

Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина шоста статті 147, стаття 212 ЦПК України (у редакції 2004 року).

Частина четверта статті 304 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції визначає, що з'ясування апеляційним судом обставин справи і перевірку їх доказами є необхідною стадією апеляційного розгляду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції з метою усунення суперечностей у встановлені фактичних обставин справи та перевірки єдиного доказу, яким керувався суд першої інстанції під час ухвалення рішення у справі, для забезпечення всебічного, повного, об'єктивного розгляду справи мав обґрунтовані підстави призначати проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи.

Доводи касаційної скарги про те, що експерти Київського НДІСЕ не мали процесуального права проводити додаткову судову експертизу та спростовувати висновки первинної експертизи, оскільки апеляційним судом у справі призначалось проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що зміна процесуального визначення судової експертизи допускається у разі, коли призначена експертиза за процесом дослідження чи наданими об'єктами не є такою по суті. У цьому разі, керівник експертної установи організовує проведення відповідної експертизи, а у вступній частині висновку експертом (експертами) зазначаються мотиви зміни типу експертизи, відповідно до пункту 4.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5. Висновок судових експертів Київського НДІСЕ від 13 січня 2016 року щодо проведення додаткової експертизи мотивований направленням до експертної установи більшого обсягу порівняльного матеріалу.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції призначалась повторна експертиза, тому її проведення можливо доручити тільки іншому експертові (експертам). У такому разі спрямування справи до експертної установи поза зонами регіонального обслуговування є доцільним, заборони щодо цього закон не містить.

Також не беруться до уваги як безпідставні доводи касаційної скарги, що експертами Київського НДІСЕ фактично проведена повторна комплексна комісійна експертиза під виглядом додаткової судової експертизи, оскільки дослідження нових вільних зразків, що не були предметом дослідження первинної експертизи, виходить за межі питань проведення повторної судової експертизи.

Твердження позивача, що ОСОБА_6 фактично купила спірний будинок є неприйнятним, оскільки правочин з підстав удаваності позивачем не оспорювався.

Доводи касаційної скарги щодо недійсності правочину про право користування земельною ділянкою є безпідставними, оскільки договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на правах особистої власності від 17 червня 1976 року у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, крім того, виходить за межі предмету доказування у справі.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 4 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

А. О. Лесько

І. М. Фаловська

С. П. Штелик