Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/8776/16 Головуючий у 1-й інстанції: Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/778/788/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Онищенка Е.А.

Крилової О.В.

При секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним, визнання права власності на 1/2 частку квартири, яка є спільною власністю подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним, визнання права власності на 1/2 частку квартири, яка є спільною власністю подружжя, який згодом уточнив.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 24 липня 1992 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 переїхала проживати з м. Запоріжжя до нього у м. Ніжній Новгород, де вони кілька років проживали у квартирі, що належала йому на праві особистої власності.

21 травня 1999 року він продав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_8, після чого у червні 1999 року відправив контейнерами усі свої речі до України, куди переїхав на постійне проживання.

Після того, як ОСОБА_3 теж продала належну їй на праві власності квартиру у м. Запоріжжі, 12.02.2000 року вони за спільні кошти придбали у відповідачів трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (вул. ОСОБА_9) в м. Бердянську Запорізької області, договір купівлі-продажу якої був зареєстрований на Бердянській регіональній товарній біржі «Нерухомість Приазов'я».

Зазначав, що ОСОБА_3 без його відома та згоди у договорі купівлі-продажу спірної квартири вказала лише себе у якості покупця.

Починаючи з лютого 2000 року по серпень 2014 року він проживав спільно з ОСОБА_3 однією сім'єю у спірній квартирі.

В серпні 2014 року він з поважної причини за домовленістю з дружиною ОСОБА_3 вимушений був тимчасово виїхати до РФ, після чого продовжував підтримувати з ОСОБА_3 сімейні відносини, телефонував їй, висилав гроші, як дружині.

В грудні 2016 року, після повернення до м. Бердянська він отримав заочне рішення Бердянського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року, що набрало законної сили 05 січня 2016 року, з якого йому стало відомо, що його визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі за позовом ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири , укладений 12.02.2000 року між ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_3, який зареєстрований на Бердянській регіональній товарній біржі «Нерухомість Приазовя»; визнати за ним право власності на ? частку АДРЕСА_9

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, який згодом уточнила.

Зазначала що з 24.07.1992 року вона з ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі. Наприкінці 1993 року вона почала мешкати разом з відповідачем у м. Ніжній Новгород Російської Федерації.

Сімейне життя у них не склалося, і вже з 1994-1995 року фактично їх відносини, як подружжя припинилися.

Восени 1998 року вона переїхала у м. Запоріжжя на постійне місце проживання. У зв'язку з тим, що клімат у м. Бердянську був краще та більш за станом здоров'я підходив її доньці, вона вирішила продати свою квартиру у м. Запоріжжя та переїхати на постійне місце проживання до м. Бердянська.

Спірну квартиру АДРЕСА_4, була придбана 12.02.2000 року за договором купівлі-продажу за її власні кошти, які у неї залишились після продажу квартири у м. Запоріжжя, а тому вона є її особистою власністю і не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати квартиру АДРЕСА_10 запорізької області її особистою приватною власністю.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року в позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дійсним, визнання права власності на 1/2 частку квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_11 в порядку розподілу сумісного майна подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1200 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_4, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що в період 24 липня 1992 року по 23.11.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Після реєстрації шлюбу сторони почали мешкати в м. Ніжній Новгород, РФ, потім відносини погіршилися і ОСОБА_3 одна переїхала проживати до м. Запоріжжя в 1999 році.

Пізніше між сторонами виникла домовленість про примирення, внаслідок чого ОСОБА_4 в 1999 році продав свою квартиру в м. Нижній Новгород і у червні 1999 року відправив свої речі контейнерами до України, куди переїхав на постійне проживання і продовжував проживати з ОСОБА_3 однією сім»єю.

В 2000 році ОСОБА_3 продала належну їй на праві власності квартиру в м. Запоріжжя і сторони за сумісні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2000 року, придбали трикімнатну квартиру в АДРЕСА_6, де і стали проживати однією сім»єю до серпня 2014 року.

Між тим, власником квартири в договорі купівлі-продажу від 12.02.2000 року зазначено лише ОСОБА_3

З моменту придбання спірної квартири ОСОБА_4 вселився туди разом з ОСОБА_3 та зареєстрував там своє місце проживання.

Вказані обставини, за винятком тільки джерела придбання спірної квартири, не заперечувала і сама ОСОБА_3

Тобто, вона визнала те, що дійсно в 1999 році ОСОБА_4 продав свою квартиру в м. Нижній Новгород, що він в 1999 році переїхав в Україну і вони продовжили проживати однією сім»єю, а в 2000 році разом з нею вселився в спірну квартиру, зареєстрував там своє місце проживання і вони жили там однією сім»єю до 2014 року.

Зазначені обставини були також підтверджені в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_12

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно з ч.1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до роз'яснень наданих пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 (зі змінами) «Про застосування судами Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеної.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За договором купівлі - продажу від 09.02.2000 року свою квартиру ОСОБА_3 продала за 14534 грн./а.с.58/, а вартість спірної квартири за договором купівлі-продажу від 12.02.2000 року складає 26040 грн./а.с.10/

В якості доказу того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 за власні кошти, які у неї були від продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_12, яка належала їй на праві приватної власності, надала суду розписку відповідно до якої вона отримала від покупця ОСОБА_13 4500 доларів США в рахунок продажу зазначеної квартири.

Колегія погоджується з висновком суду стосовного того, що зазначена розписка не є належним доказом в розумінні вимог ст. 77 ЦПК України, оскільки до суду була надана копія розписки, яка написана власноруч самою ОСОБА_3, яка заінтересована в розгляді справи, а ціна договору купівлі-продажу вказується в самому договорі і не підтверджується іншими письмовими доказами, зокрема наданою розпискою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що спірна квартира, була придбана ОСОБА_3 в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4, а тому є об'єктом спільної сумісною власності подружжя.

Будь-яких належних та допустимих доказів протилежного, крім особистих пояснень , а саме того, що спірна квартира яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , яка була придбана в період зареєстрованого шлюбу була куплена саме за її власні кошти, які вона отримала від продажу своєї квартири в м. Запоріжжя, останньою суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29.03. 2018 року

Головуючий:

Судді: