Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 201/13839/15-ц

провадження № 61-3070зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у судовому засіданні без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року у складі судді Черновського Г. В., рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Колодяжної Н. Е., Лисичної Н. М. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Висоцької В. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Умнової О. В., Фаловської І. М. у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним, переведення суми боргу, визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір, визнати припиненими договори поруки, перевести на ОСОБА_4 обов'язки позичальника (боржника) за договором про надання споживчого кредиту.

Посилався на те, що 14 березня 2007 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого йому надано кредит у розмірі 300 000 доларів США (що еквівалентно 1 515 000 грн), зі сплатою відсотків у порядку і на умовах, визначених цим договором, та терміном повернення до 13 березня 2018 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань у цей же день в іпотеку банку він передав нерухоме майно - домоволодіння з відповідними господарчими будівлями та спорудами на вулиці АДРЕСА_1, загальною площею 376,2 кв. м, житловою площею 110,9 кв. м.

14 березня 2007 року між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і товариством з обмеженою відповідальністю «Бовітон ЛТД» були укладені договори поруки, за умовами яких вони поручилися перед банком за виконання ним зобов'язань за кредитним договором.

14 березня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеного домоволодіння.

Укладання договору купівлі-продажу було викликано тим, що за борговою розпискою ОСОБА_4 взяв у нього 18 000 доларів США та у його доньки ОСОБА_6 - 19 000 доларів США, тому вважає, що ОСОБА_4 і є фактичним позичальником кредитних коштів за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту.

Він (ОСОБА_3) підписав оскаржуваний ним договір про надання споживчого кредиту від 14 березня 2007 року та договір купівлі-продажу предмету застави, але заяви на видачу грошових коштів за кредитним договором чи інших касових документів не підписував, він був впевнений, що жодних претензій у банку до нього бути не може.

У 2008 року банк почав вимагати від нього сплатити кредитну заборгованість, яка виникла за кредитним договором, у зв'язку з чим він змушений був звернутись з позовом до суду про визнання договору споживчого кредиту від 14 березня 2007 року недійсним.

26 грудня 2012 року за його заявою також було порушено кримінальне провадження № 0000636 за ознаками складу правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (шахрайство), у якому проведено дві експертизи: почеркознавча від 09 грудня 2013 року, відповідно до висновку якої підпис від його імені в графі платника у заяві про переказ готівки від 14 березня 2007 року № 7 виконаний не ним, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису, і комісійна судово-економічна експертиза від 28 листопада 2014 року, за висновком якої документально не підтверджується видача грошових коштів із касового відділення № 327 публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у місті Дніпропетровськ за споживчим кредитом № 0 ОСОБА_3 в сумі 300 000 доларів США.

Посилаючись на вищевказані обставини та на те, що грошових коштів за кредитним договором він не отримував, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» не мало права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні кредитування за спірним договором кредиту в силу відсутності у нього ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов, а дії щодо зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладання.

Укладаючи спірний кредитний договір, позивач не пред'являв до відповідача вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням статті 203 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання укладених між публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договорів поруки скасовано.

Визнано укладені 14 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 договір поруки № 0/П/1, між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 договір поруки № 0/П/2 та між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 договір поруки № 0/П/3 припиненими. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та переведення боргу за кредитним договором на ОСОБА_4, у зв'язку із чим дійшов висновку про залишення ухваленого рішення у цій частині без змін.

ОСОБА_3, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позову, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту задовольнити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року у нескасованій апеляційним судом частині, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про залишення судових рішень без змін, суд касаційної інстанції виходив із того, що кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов, а дії щодо зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладання, і правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладанні, а не виконанні.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення), зокрема неоднакового застосування норм статей 201, 203, 215, 1051, 1054 ЦК України.

Як на неоднакове застосування норм матеріального права посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року у справі за позовом про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, стягнення моральної шкоди.

У заяві просив скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За загальним правилом, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК ( у редакції 2004 року), може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції; має місце недотримання правової позиції щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеній у постанові Верховного Суду України.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин: у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_3 доводи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судові рішення, про перегляд яких подано заяву, постановлено у справі, в якій ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір кредиту через неотримання ним коштів із відкритого на його ім'я позичкового рахунку з огляду на те, що підпис від його імені в графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки від 14 березня 2007 року № 7 виконаний не ним, а іншою особою.

У наданій ОСОБА_3 для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року позивач просив визнати недійсним кредитний договір із тих підстав, що підписи в кредитному договорі виконані не самим боржником, а іншою особою.

Отже зі змісту наведеного вище судового рішення та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, невідповідності судових рішень суду касаційної інстанції, викладених в судових рішеннях судів попередніх інстанцій та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини, судові рішення ухвалені з урахуванням доведеності позовних вимог.

Саме по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права, при відсутності рішень суду (судів) касаційної інстанції, в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не може бути підставою для допуску справи до провадження Верховного Суду.

Оскільки наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно з вимогами статті 355 ЦПК України є підставою для перегляду судових рішень, то у допуску справи до провадження Верховного Суду необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним, переведення суми боргу, визнання договору поруки припиненим відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Н.О. Антоненко

В.І.Журавель

В.М.Коротун

В.І. Крат