Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/16577/14-ц

провадження № 61-3319св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - приватне підприємство «Фармакосметик»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Плахотнюк К. Г. від 15 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києвау складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., від 22 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Фармакосметик» (далі - ПП «Фармакосметик»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» (далі -

ТОВ «Сучасний факторинг»), про визнання недійсними договору та додаткової угоди, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2014 року працівниками ПП «Фармакосметик» позивачу було надано послугу з діагностики стану волосся. Зазначала, що перебувала у ПП «Фармакосметик» більше п'яти годин поспіль під постійним психологічним тиском його працівників та після того як випила чаю, втратила відчуття реальності. Прийшла до тями лише на наступний день. Після чого виявила, документи в яких було зазначено, що вона придбала комплекс послуг з естетичної косметології у розмірі 26 100 грн. Крім того, у договорі було зазначено, що вказані послуги придбані за допомогою банківського кредиту. Посилалась на те, що має хронічне захворювання очей, а тому не маючи при собі окулярів для читання, а також не розуміючи своїх дій на момент підписання договору, підписала 10 вересня 2014 року договір № САС-09-07/08. Зверталась до відповідача із проханням розірвати вказаний договір та прийняти назад товар, їй було відмовлено.

Посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає її потребам та інтересам, а також волевиявленню та майновому стану, з урахуванням викладеного,

ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір про надання послуг з естетичної косметології від 10 вересня 2014 року № САС-09-07/08 та додаткову угоду від 10 вересня 2014 року № R0005653, а також відшкодувати моральну шкоду, завдану протиправними діями відповідача у розмірі 10 000 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору не усвідомлювала своїх дій, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним.

18 жовтня 2016 рокуОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_5, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 10 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та

ПП «Фармакосметик» укладено договір № САС-09-07/08 про надання послуг з естетичної косметології.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору ПП «Фармакосметик» (виконавець) зобов'язалось надати ОСОБА_2 (клієнт) комплекс послуг згідно з обраним клієнтом абонементу, а клієнт зобов'язалася прийняти та оплатити вказані послуги.

Пунктами 2.1-2.5 оскаржуваного договору визначено порядок надання послуг, а саме: до вартості абонемента включаються спа-процедури, перелік яких наведено в абонементі, діагностування, надання рекомендацій, консультацій фахівцями виконавця, підтримка клієнта засобами мобільного та/або електронного зв'язку, косметичні вироби для догляду в домашніх умовах в рамках програми «Краса 24 години»; виконавець надає клієнту абонемент, строк дії якого становить 24 місяці, починаючи з дня підписання договору; після використання повного комплексу послуг, передбачених вибраною категорією абонементу, вважається такими, що послуги надані належним чином та у повному обсязі; абонемент, в якому наведений перелік процедур, які входять до кожного абонементу, є невід'ємною частиною даного договору; косметичні вироби для догляду в домашніх умовах, в рамках абонементу, передаються клієнту згідно з актом приймання-передачі майна та є невід'ємною частиною даного договору; за цим договором клієнт обрав абонемент категорії VIP platinum brilliant.

Пунктами 4.1, 4.8 визначено вартість та порядок розрахунків, а саме: вартість послуг за цим договором становить 26 100 грн, на підставі затвердженого прейскуранту, що відповідає категорії обраного клієнтом абонементу; кошти сплачені клієнтом у відповідності до пункту 4.1 цього договору поверненню не підлягають.

Відповідно до пункту 5.5 оскаржуваного договору виконавець не несе ніякої відповідальності за будь-які негативні наслідки, що можуть мати місце у випадку, якщо клієнт має протипоказання щодо отримання послуг за станом свого здоров'я.

Також, судом установлено, що відповідно до пункту 8.3 вказаного договору клієнт заявляє, що він усвідомлює, що факт укладення цього договору означає, що а) клієнт свідомо погоджується на всі умови договору; б) клієнт ознайомлений з вартістю послуг за цим договором; в) стан здоров'я клієнта дозволяє йому споживати послуги виконавця у відповідності до цього договору та цим клієнт повідомляє, що він не має протипоказань до отримання послуг та результат алегро-теста не виявив протипоказань; г) клієнт, підписанням даного договору погоджується з тим, що косметично-парфюмерні вироби належної якості не підлягають обміну (поверненню), відповідно до додатку № 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року зі змінами.

Установлено, що 10 березня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № R0005653 до договору САС-09-07/08, відповідно до умов якої встановлено порядок оплати ОСОБА_2 послуг придбаних у ПП «Фармакосметик» за основним договором шляхом розстрочення платежів на рахунок ТОВ «Сучасний Факторинг». Разом з тим ПП «Фармакосметик» повідомило ОСОБА_2 про відступлення права вимоги № СФ2030009 від 08 серпня 2014 року.

Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями частин третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

Звертаючись із позовом до суду ОСОБА_2 посилалась на те, що оскаржуваний договір нею укладено внаслідок умисного введення її в оману працівниками відповідача, вона не отримала достатньої інформації про придбану послугу, а тому укладаючи договір помилилася. Разом з тим маючи проблеми з зором та не розуміючи своїх дій підписала оскаржуваний договір, отримала договір, який не відповідає її потребам та інтересам, а також волевиявленню та майновому стану.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону , щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Пунктом 20 постанови Пленуму від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, предметом дослідження є коло обставин, які стосуються укладення угоди при введенні однієї сторони в оману другою стороною умисно, з певною метою, при цьому характер обставин, щодо яких введено в оману, повинен бути істотним, таким, що суттєво впливає на права тієї сторони угоди, яка діє добросовісно.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок проте, що позивач не довела належними і допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, або обставин, того, що її введено в оману під час укладення оскаржуваного договору.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що оскаржуваний договір містить повну інформацію необхідну для прийняття рішення щодо його укладення, а саме: визначено умови придбання та надання послуг, також передбачено використання придбаної продукції у комплексі з послугами з естетичної косметології із застосуванням діагностування, надання рекомендацій та консультацій фахівцями виконавця та з урахуванням того, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов оскаржуваного договору, про що свідчать підписи у вказаному договорі, дійшов обґрунтованого висновку проте, що позивач укладаючи оскаржуваний договір усвідомлювала факт укладення договору та свідомо погодилась на його умови.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_2, в інтересах якої діє

ОСОБА_5, у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило