Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/8627/16-ц

провадження № 61-3817зп18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі :

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Айсблік»,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Айсблік» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання ліцензійного договору недійсним та стягнення грошових коштів, за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Айсблік» про перегляд Верховним Судом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у складі колегії суддів: Червинської М. Є., Коротуна В. М., Мазур Л. М., Писаної Т. О., Попович О. В., від 18 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Айсблік» (далі - ТОВ «Айсблік») звернулось до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просило суд визнати недійсним з моменту укладення ліцензійний договір №1/ТЗ про надання дозволу на використання знаку від 01 червня 2010 року та додаткові угоди до нього від 05 жовтня 2010 року, 11 листопада 2015 року і 10 грудня 2015 року, а також акт №1 від 30 березня 2016 року, що були укладені між ТОВ «Айсблік», в особі генерального директора ОСОБА_3, та ОСОБА_4, застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідачів у солідарному порядку грошових коштів у розмірі 10 658 436 грн 21 коп.

Позовна заява мотивована тим, що до 15 квітня 2016 року ОСОБА_3 обіймав посаду генерального директора ТОВ «Айсблік» і від імені товариства підписав ліцензійний договір, відповідно до умов якого товариству передані права на користування чотирма знаками для товарів та послуг, які зареєстровані на ім'я ОСОБА_4, а саме: № НОМЕР_1 (заявка № 9 від 10 грудня 2003 року, публ. 15 березня 2006 року, бюл. № 3); № НОМЕР_2 (заявка № 00, публ. 15 березня 2006 року, бюл. № 3); НОМЕР_3 (заявка № m 200900833 від 30 січня 2009 року, публ. 11 травня 2010 року, бюл. №9); № НОМЕР_4 (свідоцтво про міжнародну реєстрацію знаку для товарів та послуг, дата реєстрації 08 лютого 2008 року, термін дії до 08 лютого 2018 року). За користування вказаними знаками для товарів та послуг визначена сума роялті до сплати на користь ОСОБА_4 у розмірі 41 785 891 грн 31 коп., яка зафіксована сторонами договору в акті №1 від 30 березня 2016 року. Посилаючись на те, що ліцензійний договір укладено з іншою метою, ніж надання ТОВ «Айсблік» права користування знаками для товарів та послуг, що зареєстровані за ОСОБА_4, зокрема з метою привласнення грошових коштів товариства, оспорюваний договір лише створив підстави для переведення грошових коштів на банківські рахунки відповідача ОСОБА_4, оскільки в дійсності зазначені знаки для товарів та послуг не використовувались з комерційною метою й не впливали на обсяги реалізації продукції та доходи товариства, а також вважаючи, що договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, і відповідачі вчинили фіктивний правочин, ТОВ «Айсблік» просило задовольнити позов.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2016 року позовні вимоги ТОВ «Айсблік» задоволено частково.Визнано недійсним з моменту укладення ліцензійний договір № 1/ТЗ від 01 червня 2010 року, укладений між ТОВ «Айсблік», від імені якого діяв ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_4, з іншої, разом з усіма додатковими угодами та змінами, а також акт № 1 до цього договору від 30 березня 2016 року. Застосовано наслідки недійсності правочинів - ліцензійного договору № 1/ТЗ від 01 червня 2010 року, укладеного між ТОВ «Айсблік», від імені якого діяв ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_4, з іншої, разом з усіма додатковими угодами та змінами, а також акта № 1 до цього договору від 30 березня 2016 року, та повернуто сторони у первісний стан. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Айсблік» перераховану 11 квітня 2016 року суму роялті у розмірі 10 658 436 грн 21 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відхилено, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2016 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

12 грудня 2017 року ТОВ «Айсблік» звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року з передбаченої пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень) підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

24 січня 2018 року заяву ТОВ «Айсблік» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду, а справу розподілено судді-доповідачу СинельниковуЄ. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф., від 26 січня 2018 року було відкрито провадження у справі, витребувано матеріали справи та здійснено підготовчі дії відповідно до статті 360-1 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року).

13 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи за позовом ТОВ «Айсблік» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання ліцензійного договору недійсним та стягнення грошових коштів

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року справу призначено до розгляду.

У поданій заяві про перегляд судового рішення ТОВ «Айсблік» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції (Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ) одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 92, 203, 215, 234 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на підтвердження невідповідності ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у цій справі правовим висновкам Верховного Суду України, заявник наводить:

- постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-62цс16;

- постанову Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 2/202/7607/14-ц (6-1873цс16);

- постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 761/1617/15-ц;

- постанову Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 760/8121/16-ц (6-147цс17);

- постанову Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 464/965/14-ц;

- постанову Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц (6-2690цс16);

- постанову Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 344/7234/16-ц;

- постанову Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц;

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у № 569/11014/15-ц;

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року у справі № 295/17769/14-ц;

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року у справі № 756/1698/16-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заяві доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 355 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; 4) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За загальним правилом, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції; має місце недотримання правової позиції щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеної у постанові Верховного Суду України.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

За змістом пункту 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України, у редакції на час подання заяви, Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 1977 року.

До 15 квітня 2016 року відповідач ОСОБА_3 обіймав посаду генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Айсблік» (далі - ТОВ «Айсблік», товариство) і від імені товариства, під час виконання обов'язків генерального директора товариства, підписав ліцензійний договір №1/ТЗ про надання дозволу на використання знаку, який датовано 01 червня 2010 року. Відповідно до умов договору товариству передані права на користування чотирма знаками для товарів та послуг, які зареєстровані на ім'я ОСОБА_4, а саме: № НОМЕР_1 (заявка № 9 від 10 грудня 2003 року, публ. 15 березня 2006 року, бюл. №3); № НОМЕР_2 (заявка № 00, публ. 15 березня 2006 року, бюл. №3); НОМЕР_3 (заявка № m 200900833 від 30 січня 2009 року, публ. 11 травня 2010 року, бюл. №9); № НОМЕР_4 (свідоцтво про міжнародну реєстрацію знаку для товарів та послуг, дата реєстрації 08 лютого 2008 року з терміном дії до 08 лютого 2018 року). Крім того, до ліцензійного договору №1/ТЗ підписані додаткові угоди від 05 жовтня 2010 року, 11 листопада 2015 року та 10 грудня 2015 року.

30 березня 2016 року ОСОБА_3 від імені ТОВ «Айсблік» підписав із ОСОБА_4 акт №1 до ліцензійного договору, у пункті 2 якого сторони визначили, що сума роялті за період з 01 червня 2010 року по 31 грудня 2015 року становить 41 758 891 грн 31 коп. і має бути сплачена на розрахунковий рахунок ліцензіара у строк до 15 квітня 2016 року. Допускається сплата суми роялті частинами.

11 квітня 2016 року з банківського рахунку товариства на банківський рахунок ОСОБА_4 перераховано 10 658 436 грн 21 коп. із призначенням: роялті згідно договору 1/ТЗ від 01 червня 2010 року без ПДВ, крім того, товариством сплачено прибутковий податок за ОСОБА_4 по зазначеному договору за квітень 2016 року у розмірі 2 131 687 грн 24 коп.

Згідно висновку спеціаліста №22/001/1027/3 від 26 грудня 2016 року зазначена в акті №1 від 30 березня 2016 року до ліцензійного договору №1/ТЗ від 01 червня 2010 року сума роялті у розмірі 41 758 891 грн 31 коп. за використання знаків для товарів та послуг за свідоцтвами № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № 122753 та № НОМЕР_4, зареєстрованими за ОСОБА_4, документально не підтверджуються. Проведена з банківського рахунку Товариства 11 квітня 2016 року часткова сплата ОСОБА_4 роялті на підставі акту №1 від 30 березня 2016 року за ліцензійним договором №1/ТЗ у розмірі 10 658 436 грн 21 коп. та утриманого з перерахувань по договору №1/ТЗ від 01 червня 2010 року прибуткового податку у розмірі 2 131 687 грн 24 коп. - економічно і документально не обґрунтовані.

Ураховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що ТОВ «Айсблік» у період дії ліцензійного договору не використовувало у своїй господарській діяльності зареєстровані за ОСОБА_4 торговельні марки, які є предметом оспорюваного правочину, а тому наявні підстави для визнання недійсним ліцензійного договору з підстав його фіктивності із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України, та стягненням суми роялті у розмірі 10 658 436 грн 21 коп. з відповідачів у солідарному порядку, оскільки в силу частини другої статті 61 СК України зазначені кошти стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя внаслідок протиправних дій відповідачів, вчинених з метою безпідставного заволодіння коштами юридичної особи - позивача.

Переглядаючи справу у касаційному порядку та передаючи справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 жовтня 2017 року встановив, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про фіктивність оспорюваного правочину, не встановивши при цьому ознак, необхідних для визнання правочину фіктивним відповідно до вимог норм матеріального права. Суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки змісту оспорюваних правочинів із урахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, не з'ясували обставин вчинення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дій, необхідних для чинності правочину, та не встановивши головної ознаки фіктивного правочину - відсутності наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним ліцензійним договором, дійшли передчасного висновку про визнання недійсним з моменту укладення ліцензійного договору з усіма додатковими угодами та змінами, у зв'язку із чим рішення судів попередніх інстанцій скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України (2004 року).

За результатами дослідження змісту судових рішень, наданих заявником для порівняння, встановлено наступне:

- постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (6-62цс16) прийнята у справі, де предметом спору було визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення;

- постанова Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (2/202/7607/ 14-ц; 6-1873цс16) прийнята у справі, де предметом спору було визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна;

- постанова Верховного Суду України від 01 березня 2017 року (761/1617/ 15-ц) прийнята у справі, де предметом спору було про стягнення боргу за договором позики;

- постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року (760/8121/ 16-ц; 6-147цс17) прийнята у справі, де предметом спору було визнання недійсним договору поруки;

- ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року (569/11014/15-ц) постановлена у справі, де предметом спору було визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння;

- постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (464/965/14-ц) прийнята у справі, де предметом спору було переведення прав та обов'язків покупця та визнання недійсними договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі, рішень загальних зборів учасників, скасування державної реєстрації;

- ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року (295/17769/14-ц) постановлена у справі, де предметом спору було визнання договору дарування квартири недійсним та звернення стягнення на нерухоме майно;

- постанова Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (359/1654/ 15-ц; 6-2690цс16) прийнята у справі, де предметом спору було визнання договору дарування квартири частково недійсним;

- постанова Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року (344/7234/ 16-ц) прийнята у справі, де предметом спору було захист права на інформацію;

- постанова Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року прийнята у справі про визнання договорів дарування недійсними внаслідок їх фіктивності (306/2952/14-ц);

- ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року (756/1698/16-ц) постановлена у справі, де предметом спору було визнання правочинів недійсними (кредитні правовідносини).

Таким чином, за результатами оцінки доводів заяви та змісту доданих до неї копій судових рішень Верховного Суду України та колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не встановлено неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки вищевказані судові рішення постановлені у справах з різним предметом спору, підставами позову і змістом позовних вимог, порівняно зі справою про перегляд якої подано заяву. Також не встановлено і невідповідність ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року правовим висновкам Верховного Суду України.

Саме по собі посилання заявника на неправильне застосування норм матеріального права при відсутності рішень суду (судів) касаційної інстанції, в яких має місце неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, не може бути підставою для задоволення заяви ТОВ «Айсблік» про перегляд справи Верховним Судом.

Разом з цим, враховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року розгляд справи не закінчено, та приймаючи до уваги те, що судові рішення судів нижчих інстанцій скасовано з підстав, передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України 2004 року (порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи), то підстави вважати, що судом касаційної інстанції невірно застосовано положення статей 92, 203, 215, 234 ЦК України, відсутні.

Таким чином, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Айсблік» про перегляд Верховним Судом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у реакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Айсблік» про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк