Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 372/4781/14-ц

провадження № 61-2040 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

заявник - ОСОБА_8,

представники заявника: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_7 на рішенняОбухівського районного суду Київської області у складі судді Мори О. М. від 21 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Київської областіу складі колегії суддів: Голуб С. А., Верланова С. М., Приходька К. П., від 15 квітня 2015 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2007 року між сторонами було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя мають трьох дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3. Протягом останніх років шлюбні відносини між подружжям поступово погіршилися, подальше спільне проживання та збереження сім'ї неможливо. Крім того, позивач зазначав, що під час шлюбу сторонами набуто у спільну сумісну власність наступне майно: квартира АДРЕСА_1, загальною площею 89,7 кв. м, вартістю 402 800,00 грн; житловий будинок АДРЕСА_2, загальною площею 505,3 кв. м та земельна ділянка на якій вказаний будинок розташований.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд: розірвати шлюб між сторонами; поділити майно подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати право приватної власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 89,7 кв. м, вартістю 402 800,00 грн та житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 505,3 кв. м.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 листопада

2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрований 07 березня 2007 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї за актовим записом № 354.

Поділено майно подружжя, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Визнано право приватної власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 89,7 кв. м, вартістю 402 800,00 грн, право власності на яку підтверджено Витягом про державну реєстрацію прав від 17 січня 2012 року № 32885521, та житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 505,3 кв. м, право власності на який підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 листопада 2013 року № 13122542.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що є підстави для розірвання шлюбу між сторонами, а також під час спільного подружнього проживання сторонами набуто у спільну сумісну власність майно, яке підлягає поділу між ними.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2015 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 листопада 2014 року в частині задоволення позову про поділ майна подружжя скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову

ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про поділ майна подружжя, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що оскільки позов був направлений на перехід права власності на нерухоме майно, позивач повинен був довести не тільки обсяг нажитого під час шлюбу майна шляхом подання правовстановлюючих документів, а також відсутність обтяжень прав власника на розпорядження цим майном, відсутність самочинно збудованих приміщень, що унеможливлює перехід права власності на таке майно. Враховуючи те, що ОСОБА_5 позов визнала і не заперечувала проти його задоволення, апеляційний суд вважав, що не вбачається наявності спору між подружжям щодо поділу майна. Крім того, з рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_8, яким було подано апеляційну скаргу на рішення та додано постанову управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області від 31 липня 2014 року на виконання виконавчого листа, виданого 25 червня 2014 року Обухівським районним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 6 441 770,00 грн, якою накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу і заборонено відчуження будь-якого майна в межах суми боргу.

14 червня 2016 рокуОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_7,подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник оскаржує рішення судів попередніх інстанцій повністю, проте доводів щодо оскарження рішень в частині задоволення позову про розірвання шлюбу не наводить, отже в цій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій належним чином не перевірені надані докази у справі. Також, заявник посилається на те, що під час звернення до суду з позовом щодо поділу майна позивачем не в повному обсязі сплачено судовий збір та при апеляційному оскарженні рішення суду першої інстанції заявником теж не в повному обсязі сплачено судовий збір.

15 серпня 2016 року ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_10, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що 07 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб.

Від шлюбу у сторін народилось троє дітей: син - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12 - ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13 - ІНФОРМАЦІЯ_3.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилався на те, що за час шлюбу сторонами набуто у спільну власність наступне майно: квартира, загальною площею 89,7 кв. м, вартістю 402 800 грн, розташована за адресою: АДРЕСА_1 Крим, на підтвердження чого було надано Витяг про державну реєстрацію прав, право власності на яку виникло на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року № 4785; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 505,3 кв. м та земельна ділянка на якій він розташований, на підтвердження чого надано свідоцтво про право власності від 20 листопада 2013 року № 13122542.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина 1 статті 71 СК України).

Відповідно до статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України (у редакції 2004 року) встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України також встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що лише при наявності порушеного права позивача, спору між ним та відповідачем щодо спільного сумісного майна подружжя, позивач може пред'явити позов про його поділ.

Апеляційним судом установлено, що в заяві про збільшення позовних вимог, в яких містилась вимога про поділ майна подружжя, позивач взагалі не обґрунтовував на захист якого свого порушеного права він пред'явив даний позов, оскільки він зазначив, що все майно, яке було набуто під час шлюбу і зареєстровано як на нього, так і на відповідача він просить виділити відповідачу - ОСОБА_5 і припинити право спільної сумісної власності на майно.

Крім того, ОСОБА_5 позов визнала і не заперечувала проти його задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 суму боргу в розмірі 6 441 770 грн.

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області (далі - ВПВР управління ДВС Головного УЮ у Київській області) від 31 липня 2014 року, на виконання виконавчого листа від 25 червня 2014 року № 372/1267/14-ц, виданого Обухівським районним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 - 6 441 770 грн, накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу та заборонено відчуження будь-якого майна в межах суми боргу. Арешт накладений з моменту надходження постанови.

07 серпня 2014 року державним реєстратором Козловим Ю. В. на виконання постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження було ухвалено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Обтяжувачем є ВПВР управління ДВС Головного УЮ у Київській області. Особа, майно, якої обтяжується є ОСОБА_3 Особа, в інтересах якої встановлено обтяження - ОСОБА_8 Відомості про обтяження - все майно в межах суми боргу.

Отже, апеляційний суд, перевіривши доводи ОСОБА_8 обґрунтовано взяв до уваги те, що на усе майно ОСОБА_3 постановою ВПВР управління ДВС Головного УЮ у Київській області від 31 липня 2014 року накладено арешт та оголошено заборону його відчуження.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 листопада 2013 року, ОСОБА_3 на праві власності належить будинок АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право власності від 20 листопада 2013 року.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 просив визнати право власності за ОСОБА_5 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Апеляційним судом установлено, що згідно з довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 07 квітня 2014 року, за адресою АДРЕСА_3 знаходиться три житлові будинки, а саме загальною площею 144,2 кв. м, житловою - 49,4 кв. м; загальною площею 335,2 кв. м, житловою 563,6 кв. м; загальною площею 612,2 кв. м, житловою 68,8 кв. м. Лише про один будинок, а саме загальною площею 335,2 кв. м містяться відомості щодо належності його на праві власності позивачу. Жодного будинку по АДРЕСА_3, який би відповідав характеристиці будинку зазначеному у позові та рішенні суду першої інстанції, а саме: загальною площею 553 кв. м в інформаційній довідці не зазначено, на підставі чого апеляційним судом обґрунтовано відхилено доводи про те, що будинок по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3 є одним і тим же будинком.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України (2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України (2004 року), враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження обсягу набутого під час шлюбу майна, обравши спосіб поділу майна шляхом виділення усього зазначеного в позові майна відповідачу - ОСОБА_5, яка визнала позов, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки за вимогами статей 15, 16 ЦК України та статей 3, 4 ЦПК України, позов може бути вирішений судом лише за наявності порушених або оспорених прав позивача, що не було встановлено судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_7, у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_7,залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2015 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило