Справа № 296/8673/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" березня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І. ,

при секретарі Івашко Т.А.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання правочинів недійсними, стягнення заборгованості за договором, -

В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просить: визнати договір дарування частини житлового будинку від 02.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №300, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, удаваним, та визнати, що між цими сторонами укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку; визнати недійсним пункт 2.1 попереднього договору (про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу) від 28.08.2015 року (з урахуванням договору про внесення змін та доповнень від 01.02.2016 року, за реєстром №943), посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром №10826; визнати недійсною заяву ОСОБА_6 від 02.03.2016 року, засвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про отримання коштів за продаж частини житлового будинку за адресою: м. Житомир, провулок Академіка Слуцького, 9; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 401 142,96 гривень; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 66 857,04 гривень; судові витрати покласти на відповідачів пропорційно.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у вересні 2016 року їй стало відомо, що між її батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_2 28.08.2015 року було укладено Попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу). Пунктом 1.1 попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього) сторони встановили, що ОСОБА_6 зобовязується передати у власність ОСОБА_2 28/100 частини житлового будинку №9 до 01.03.2016 року (включно) про що буде укладено та посвідчено нотаріально окремий договір купівлі-продажу. Пунктом 1.2. даного договору ОСОБА_6 стверджує, що він згоден продати, а ОСОБА_2 стверджує, що згодна купити вказане майно із застосуванням норм постанови Правління НБУ від 06.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» за ціною 468 000,00 грн. На виконання цього договору ОСОБА_6 було отримано завдаток у сумі 190 500,00 грн. Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін на цьому Попередньому договорі.

02 березня 2016 року приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу ОСОБА_5 засвідчив справжність підпису ОСОБА_6 на заяві, відповідно до якої останній отримав готівкою 281 254,05 грн. на момент посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку.

У цей же день між ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_8, з однієї сторони, та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_2, а також ОСОБА_4, з другої сторони, було укладено договір дарування частини житлового будинку. Згідно цього договору представник ОСОБА_6- ОСОБА_8 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 20/100 частин, ОСОБА_3 4/100 частин, ОСОБА_4 4/100 частини, що разом становить 28/100 частин житлового будинку №9, що знаходиться за адресою: м. Житомир, провулок Академіка Слуцького.

Позивач вважає, що її батько ОСОБА_6, подарував 28/100 частини житлового будинку не безоплатно, а за плату, про що свідчить п. 2.1. Попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього) та заяви, відповідно до якої її батько ОСОБА_6 отримав готівкою кошти в сумі 281 254,05 грн. саме на момент посвідчення договору купівлі-продажу, а не дарування частини житлового будинку.

Крім того, згідно п. 4 Договору дарування, у другому абзаці міститься посилання на рішення про надання дозволу на продаж житла від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 17.02.2016 року №91. Зазначене вказує на удаваність такого правочину, адже має місце приховування іншого правочину договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили.

Також позивач зазначила, що оскільки п. 2.1 Попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього), відповідно до якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_6 отримав завдаток у сумі 190 500 грн., як завдаток до виконання попереднього договору та заява від 02.03.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_9 отримав готівкою 281 254,05 грн. на момент посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку суперечили ст. 1087 ЦК України та п.п. 1,2 постанови Правління національного банку України від 06.06.2013 року за №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», адже сума є більшою за 150 000,00 грн., а отже підлягають визнанню недійсними.

Крім того, позивач вказала, що за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу частини житлового будинку, строк виконання зобовязань зі сплати грошових коштів є таким, що настав, у свою чергу грошові кошти у сумі 468 000,00 грн. не сплачені, відповідачі порушили взяті на себе зобовязання.

Ухвалою суду від 10 листопада 2017 року було прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання правочинів недійсними, стягнення заборгованості за договором.

Ухвалою суду від 23 січня 2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання правочинів недійсними, стягнення заборгованості за договором та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, яка є законним представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в судовому засідання позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві (а.с.160-164).

Так, згідно поданого до суду відзиву на позовну заяву про визнання договору удаваним, визнання правочинів недійсними, стягнення заборгованості за договором представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 вказує, що позивач не мала права на предявлення даного позову, оскільки на момент його подання до суду було пропущено шестимісячний строк, встановлений ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини. Спадкову справу за її заявою було заведено лише в грудні 2017 року, про що представником позивача було надано відповідний ОСОБА_7 з реєстру спадкових справ у судовому засіданні. Свідоцтво про право на спадщину позивач не отримала, тому і не мала необхідного обсягу процесуальної правоздатності для предявлення даного позову. Також позивачем не було надано доказів, які б доводили, що факт укладання правочину, на її думку, є удаваним. Крім того, представник відповідача зазначає, що за перевищення граничної суми готівкових розрахунків до фізичної особи підприємця та посадових осіб юридичної особи, які приймають готівку, чинним законодавством передбачено лише адміністративний штраф у розмірах, визначених ст. 163 прим. 15 КУпАП. При цьому, відповідальність фізичних осіб за перевищення граничних сум розрахунків готівкою чинним законодавством не передбачено (а.с.160 -164).

У відповідь на відзив представник позивача зазначає, що аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим обєктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування). Відповідно до Попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього) ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_6 отримав завдаток у сумі 190 500 грн., як завдаток до виконання цього попереднього договору та зава від 02.03.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_9 отримав готівкою 281 254,05 грн. на момент посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку суперечили ст. 1087 ЦК України та п.п. 1,2 постанови Правління національного банку України від 06.06.2013 року за №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», адже сума є більшою за 150 000,00 грн., а отже підлягають визнанню недійсними. Представник позивача вважає, що заява від 02.03.2016 року є нікчемною та суперечить приписам ст. 7 Закону України «Про нотаріат» (а.с.175-181).

Представник органу опіки та піклування Житомирської міської ради ОСОБА_11 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила.

Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_7, 27.11.2017 року звернувся до суду з заявою, згідно якої просить розгляд справи без його присутності, в розгляді даного спору покладається на розсуд суду (а.с.132).

Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖА №363552 від 19.05.1983 року (а.с.15).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 грудня 2015 року було визнано за ОСОБА_6 право власності на 28/100 ід. частин житлового будинку, що знаходиться за адресою провул. А. Слуцького, 9, в м. Житомирі в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_12, який помер 12 липня 2004 року (а.с.18).

27 серпня 2016 року помер ОСОБА_6 (батько позивача), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ТП №295812, виданим Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 29.08.2016 року (а.с.16).

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 із заявою про прийняття спадщини (а.с.17). Проте, їй стало відомо, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 28.08.2015 року було укладено Попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу).

Так, 28 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено Попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу), посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с.21-24).

Пунктом 1.1 попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього), ОСОБА_6 зобовязується передати у власність (у майбутньому продати), а ОСОБА_2 зобовязується прийняти у власність (у майбутньому купити) належні ОСОБА_6 28/100 ід. частин житлового будинку №9, що знаходиться за адресою: м. Житомир, провулок Академіка Слуцького до 01.03.2016 року (включно) про що буде укладено та посвідчено нотаріально окремий договір купівлі-продажу (а.с.21-24).

Пунктом 1.2. попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього), ОСОБА_6 стверджує, що він згоден продати, а ОСОБА_2 стверджує, що згодна купити вказане майно із застосуванням норм постанови Правління НБУ від 06.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» за ціною 468 000,00 грн. (а.с.21-24).

На виконання цього попереднього договору станом на 01 лютого 2016 року ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_6 отримав завдаток у сумі 190 500,00 грн.

Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін на цьому договорі (а.с.21-24).

Відповідно до заяви ОСОБА_6 від 02 березня 2016 року, в якій приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 засвідчено справжність його підпису вбачається, що ОСОБА_6 отримав кошти за продаж частини житлового будинку за адресою: м. Житомир, провулок Академіка Слуцького, буд. 9 в сумі 281 254,05 грн. Претензій будь-якого характеру, в тому числі фінансових, до покупця ОСОБА_2 не має, звертатися до суду не буде. (а.с.25).

Цього ж дня, 02 березня 2016 року, між ОСОБА_8, яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_6 (з однієї сторони), та ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (з другої сторони) було укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 26-27).

Згідно з пунктом 1 договору дарування, представник ОСОБА_6 ОСОБА_8, безоплатно передає у власність ОСОБА_2 20/100 частин, ОСОБА_3 4/100 частин та ОСОБА_4 4/100 частин, що разом становить 28/100 частин житлового будинку №9 по провулку Академіка Слуцького в м. Житомирі, що належить на праві власності ОСОБА_6 (а.с. 26-27).

У пункті 4 договору дарування вказано, що цей договір укладається за згодою Виконавчого комітету Житомирської міської ради (рішення про надання дозволу на продаж від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 17 лютого 2016 року №91) (а.с. 26-27).

Відповідно до пункту 10 договору дарування, сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного чи удаваного правочину (а.с. 26-27).

Згідно з пунктом 11 договору дарування, сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору (а.с. 26-27).

Відповідно до пункту 12 договору дарування, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому ОСОБА_6 (дарувальник) не має права вимагати від ОСОБА_2 (обдаровувана) вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (а.с. 26-27).

Також сторонам було розяснено зміст статей 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 Цивільного кодексу України на час підписання цього договору (а.с. 26-27).

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст.ст. 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки, договір дарування частини житлового будинку, укладений 02 березня 2016 року був підписаний обома сторонами, то суд вважає, що сторони даного правочину дійшли згоди щодо всіх його умов.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ні намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому за положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При укладенні оспорюваного договору дарування сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, відтак такий договір є укладеним.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним, у звязку з цим, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання правочинів недійсними, стягнення заборгованості за договором.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання правочинів недійсними, стягнення заборгованості за договором - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області.

Повний текст рішення складено 04.04.2018 року.

Суддя Ю. І. Драч