Ухвала

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 202/1300/14-ц

провадження № 61-2438 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»),
відповідачі-публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»),
-ОСОБА_3,
-ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Зосименко С. Г. від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Пономарь З. М., Петешенкової М. Ю., Черненкової Л. А., від 04 квітня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 34581, 87 грн заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2005 року, солідарне стягнення з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 10000 грн, стягнення з ОСОБА_3 3200 грн витрат на юридичну допомогу та стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 28 грудня 2005 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 031,60 грн зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, кінцевий термін повернення - 28 грудня 2006 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк», та договором поруки, укладеного з ОСОБА_4 від 28 грудня 2005 року. Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, унаслідок чого в останнього утворилась заборгованість, яка станом на 07 листопада 2013 року становить 44 581,87 грн, з яких: 2 463,90 грн - заборгованість за кредитом, 13 160,21 грн - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 0 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 26 358,62 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 099,14 грн - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідачів.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з посиланням на пункт 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункти 24 та 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» мотивовано тим, що позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, так як предметом спору є споживчий кредит, то строк давності застосовується судом без відповідної заяви відповідача.

Крім того, з урахуванням того, що строк виконання зобов'язання за кредитним договором настав 28 грудня 2006 року, а договір поруки з ПАТ «Акцент-Банк» укладено після закінчення дії основного договору, тому відсутні підстави для стягнення боргу за цим договором поруки.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на час звернення банку з позовом у даній справі (30 січня 2014 року) строк давності повернення споживчого кредиту фактично минув, а відповідно до пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, також, з урахуванням положень частини 4 статті 559 ЦК України, пред'явлення ПАТ КБ «Приватбанк» позову до поручителів здійснено поза межами шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Крім того, суд апеляційної інстанції з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011) зазначив, що Закон України «Про захист прав споживачів» є спеціальним нормативний актом, який регулює правовідносини банку та позичальника щодо отримання та повернення споживчого кредиту, і положення вимог пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, є чинними та обов'язковими не лише для банку на стадії досудового урегулювання спору, при зверненні банку до суду з вимогою про повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, передбачена даним Законом заборона не перестає діяти.

Також апеляційний вказав, що позивач фактично ігнорує принципи справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності та навмисно сприяє збільшенню відсотків та неустойки, не пред'являючи позовних вимог до позичальника своєчасно.

У касаційній скарзі, поданій 04 травня 2016 року, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13 та зазначає, що законодавством чітко та однозначно врегульовано, що підставою застосування позовної давності у справі є виключно на це заява сторони у спорі під час розгляду справи у суді першої інстанції, проте відповідач про застосування позовної давності заяви не надавав, у зв'язку з чим, суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування статті 267 ЦК України у даній справі. Крім того, застосовуючи позовну давність, суд першої інстанції невірно застосував положення статті 1054 ЦК України щодо права банку на отримання процентів та комісії за весь час користування кредитом, нарахування яких припиняється з дня повернення позики.

За таких обставин, позивач вважає, що підлягали задоволенню вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, комісії та процентів, нарахованих в межах останніх трьох років, які передували зверненню банку до суду з даним позовом.

Також позивач зазначає, що суд першої інстанції у порушення статей 549-552 ЦК України безпідставно відмовив банку у вимогах про стягнення неустойки у вигляді штрафу, оскільки обов'язок їх сплати припиняється також днем повернення позики, тому підлягали задоволенню вимоги банку про стягнення штрафів, нарахованих в межах останнього року, який передував зверненню банку до суду з цим позовом.

Позивач в обґрунтування своєї позиції посилається на постанови Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року призначено до судового розгляду.

18 січня 2018 року зазначену справу передано на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до пункту 7 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

З матеріалів справи убачається, що предметом спору у справі є, зокрема, стягнення процентів за користування кредитом відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, у межах строку позовної давності згідно з вимогами статті 266 ЦК України. Правові висновки щодо застосування яких висловлені у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249 цс15, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2101 цс16, та від 16 вересня 2015 року № 6-68 цс15.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 444/9519/12-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки колегія суддів вирішила відступити висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249 цс15).

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 10 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Таким чином, оскільки справа № 444/9519/12-ц передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі № 202/1300/14-ц.

Керуючись статтями 252, 253, 415 ЦПК України,

Ухвалив:

Касаційне провадження у справі за позовомпублічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С. П. Штелик