АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 22-2054 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Ладиченко С.В.

Унікальний № 752/9775/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою адвоката Кожуховського Олега Вікторовича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Київської міської Ради, Департаменту земельних ресурсів при КМДА, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання сумісної спільної власності в рівних частинах, поділ, визнання права власності на частину земельної ділянки отриманої у шлюбі,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, Київської міської Ради, Департаменту земельних ресурсів при КМДА, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_4, про визнання сумісної спільної власності в рівних частинах, поділ, визнання права власності на частину земельної ділянки отриманої у шлюбі.

В позові позивач просила з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог від 17.11.2017 року:

- визнати земельну ділянку розташовану за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0326 га. кадастровий номер НОМЕР_1, такою, що є спільною сумісною власністю, набутою у шлюбі;

- здійснити поділ земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0326 га., кадастровий номер НОМЕР_1, в рівних частках та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 10.01.1994 року по 19.05.2014 року.

Під час шлюбу 2002 року було придбано ѕ частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 розташованого на земельній ділянці, яка була розташована на землянці, яка не була приватизована попередніми власниками.

У зв'язку з тим, що придбане майно було оформлене на ОСОБА_3 в порядку дарування останній не визнав за ОСОБА_2 право власності в зв'язку з чим вона була позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися спільним сумісним майном, в зв'язку з чим в неї виникла необхідність звернутися в суд з позовом про поділ майна, а також визнати договір дарування вищевказаного будинку удаваним так як відповідач з метою усунення її від права сумісної власності, оформив угоду не договором купівлі продажу, а даруванням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року її позов був задоволений, договір дарування вищевказаного будинку, від 09.11.2002 р. був визнаний удаваним правочином, також визнано цей договір, як договір купівлі-продажу.

Відповідно було судом здійснено поділ даного будинку та визнане за нею право власності на 3/8 частки у праві власності на будинок АДРЕСА_1. Це рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2015 року було залишено без змін.

21.04.2015 року в письмової формі відповідач ОСОБА_3 запропонував для врегулювання спору виплатити в якості компенсації ѕ вартості будинку від якої позивач відмовилась, оскільки запропонована компенсація не відповідала ринковій компенсації.

З письмової пропозиції дізналася позивач дізналась, що під час перебування в шлюбі в 2003 році відповідач оформив державний акт на право власності на земельну ділянку розмірами 0,0326 га. НОМЕР_2, який був виданий на підставі рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року № 24/898.

Позивач вважає, що дана земельна ділянка також відноситься до нерухомого майна, яке як і будинок отримане нею в спільну сумісну власність і вона має право на 1/2 частину даної земельної ділянки набуте у власність як спільне майно подружжя під час шлюбу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Кожуховський О.В. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на те, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити апеляційну скаргу.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що будинок був придбаний позивачем спільно з ОСОБА_3 разом із земельною ділянкою, на якій він знаходиться та право власності на яку було предметом спору у суді першої інстанції.

Апелянт вважає, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0326 га є спільною сумісною власністю, набутою позивачем та відповідачем у шлюбі, а тому на Ії думку суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення в порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Інші учасники справи, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час, і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову та вважає рішення законним та обґрунтованим виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що 10.01.1994 року сторони зареєстрували шлюб, який 19.05.2014 року рішенням суду був розірваний.

В період шлюбу у 2002 році відповідач ОСОБА_3 за договором дарування набув 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 розташованого на земельній ділянці, яка не була приватизована попередніми власниками.

В 2003 році відповідач в порядку приватизації земельної ділянки на підставі рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року № 24/898 набув право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в розмірі 3/4 частин від 0,0326 га у АДРЕСА_1 та оформив державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.79,80-81).

На підставі рішення Київської міської ради від 29 вересня 2003 року № 24/898 відповідач ОСОБА_3 приватизував 3/4 земельної ділянки АДРЕСА_1

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2003 р. №24/898, ОСОБА_3 є власником ѕ земельної ділянки площею від 0,0326 га, яка розташована по АДРЕСА_1

Інша 1/4 частина земельної ділянки у порядку приватизації була набута у власність ОСОБА_5 (а.с. 108-110,111).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Належну йому частину земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом отримала його дочка ОСОБА_4 яка була залучена судом у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору (а.с.197).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2014 року договір дарування вищевказаного будинку, від 09.11.2002 р. відповідачу ОСОБА_3 був визнаний удаваним правочином, визнано договір-дарування договором купівлі-продажу, проведено розподіл спірного будинку та визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частки у праві власності на будинок АДРЕСА_1

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2015 року вказане рішення було залишено без змін.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а)придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, інтими цивільно- правовими угодами;

б)безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в)приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г)прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Дійсно, відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни його цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа що засвідчує його право власності.

За визначенням ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Земельна ділянка в розмірі 3/4 частини від площі 0,0326 га, яка розташована по АДРЕСА_1 набута відповідачем ОСОБА_3 в порядку реалізації свого права на приватизацію землі.

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 29.09.2003 р. №24/898, ОСОБА_3 є власником 3/4 земельної ділянки площею від 0,0326 га, яка розташована по АДРЕСА_1

Державний акт на право власності також є чинним.

Колегія суддів вважає, що при наявності чинних правовстановлюючих документів якими встановлено дійсне право власності відповідача на земельну ділянку в порядку приватизації питання розподілу майна є передчасним.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що не може бути задоволена вимога позивача про визнання права власності на 1/2 частину даної земельної ділянки, як набуту у власність як спільне майно подружжя набуте під час шлюбу, оскільки правовстановлючи документи на право власності на земельну ділянку не оспорені та є чинними.

Це саме стосується вимоги про здійснення поділу даного майна в рівних частках, з виділенням частини земельної ділянки у власність, та визнання права власності на 1/2 частину даної земельної ділянки в розмірі 0,12225 га. вартістю 127 377 грн.

Рішення Київської міської ради від 29.09.2003 р. №24/898 винесене відповідно до ст.ст. 81,116,118,121 ЗК України.

Вказаним рішенням передана у приватну власність земельна ділянка саме відповідачу ОСОБА_3 у відповідній частині (а.с.110) в порядку приватизації.

Це рішення Київської міської ради не скасоване, є чинним та враховується судом при розгляді справи як законне набуття права власності відповідачем ОСОБА_3

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Київської міської Ради, Департаменту земельних ресурсів при КМДА, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання сумісної спільної власності в рівних частинах, поділ, визнання права власності на частину земельної ділянки отриманої у шлюбі, є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Кожуховського Олега Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 15 березня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль