Провадження № 22-ц/773/396/18 Категорія: 30 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку, призначену до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в листопаді 2017 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Позов мотивовано тим, що вироком Турійського районного суду Волинської області, який вступив в законну силу 29.08.2013 року, задоволено цивільний позов ОСОБА_1 і стягнуто на його користь з ОСОБА_2 шкоду у розмірі 99757,82 грн. Відповідач тривалий час не виконує рішення суду. 07.02.2017 року у користь позивача стягнуто 34896, 90 грн. Залишок боргу становить 64860,92 грн., який не погашений до цього часу, а тому з відповідача підлягають стягненню інфляційні витрати за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. За період з 10.11.2014 року до 07.02.2017 року інфляційні витрати становлять 70697,64 грн., за період з 07.02.2017 року до 10.11.2017 року 5848,85 грн., а всього 76546,49 грн. Три відсотки річних від простроченої суми за період з 10.11.2017 року до 07.02.2017 року становить 6723 грн., а за період з 07.02.2017 року до 10.11.2017 року становить 1471 грн., а всього 8194,00 грн. На підставі наведеного та керуючись ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні витрати у розмірі 76546,49 грн., 3% річних 8194,00 грн., а всього 84740,00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає що він повинен бути захищеним від недобросовісної поведінки боржника, яка призводить до знецінення коштів у зв'язку з їх несплатою, крім того, позивач вважає безпідставним посилання на практику Верховного Суду України.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу на підставі ч. 1 ст. 369, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи як малозначну.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Вироком Турійського районного суду Волинської області від 23 квітня 2013 року, який вступив в законну силу 29.08.2013 року, частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 і стягнуто на його користь з ОСОБА_2 завдану злочином майнову шкоду в розмірі 29757 грн. 82 копійки та моральну шкоду в розмірі 70000 грн. (а.с. 30-37).

01 жовтня 2013 року Турійським районним судом Волинської області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану злочином майнову шкоду в розмірі 29757 грн. 82 копійки та моральну шкоду в розмірі 70000 грн. Майно на яке накладено арешт:

- автомобіль марки «Infiniti EX 35» номер кузова НОМЕР_1;

- автомобіль марки «Hyundai Tucson», номер кузова НОМЕР_2;

- автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», номер кузова НОМЕР_3;

- TRAILER S383EL1A, номер шасі НОМЕР_4;

- FRUEHAUF, номер шасі НОМЕР_5;

- автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», номер кузова НОМЕР_6 реалізувати, отримані кошти звернути в рахунок відшкодування шкоди по позовних заявах потерпілих, а залишок коштів повернути підсудній ОСОБА_2 (а.с. 4-5).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 27.01.2016 р. № 6-771цс15).

Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

В даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Крім того, вироком Турійського районного суду Волинської області від 23.04.2013 року вже встановлено розмір завданої потерпілим шкоди та стягнуто її, а відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку в справі та підставно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду України, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 7 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Аналіз наведеного пункту не дає підстав для висновку, що суди після 15 грудня 2017 року (дати вступу в дію ЦПК України у новій редакції) не можуть застосовувати правові позиції Верховного Суду України.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав в даній справі для відступлення від вказаної правової позиції.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді