Справа № 357/7268/17 Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/1499/18 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 46 03.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,
суддів:Кулішенка Ю.М., Сержанюка А.С.,
з участю секретаряУдовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року у справі за позовом Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області до ОСОБА_5, Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: Відділ у м. Білій Церкві міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Білій Церкві Головного управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області у червні 2017 року звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 11.11.2008 року за №746 виділено відповідачу ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1,4 га в адміністративних межах Фурсівської сільської ради Білоцерківського району.

На підставі вказаного розпорядження 01.12.2008 року був виданий державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_3 з кадастровим номером НОМЕР_4

Передача даної земельної ділянки відбулась з порушенням вимог норм земельного законодавства, оскільки на час прийняття вказаного вище рішення Білоцерківської райдержадміністрації не був розроблений та погоджений з відповідними дозвільними установами проект землеустрою, межі земельної ділянки в натурі не виносились, рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки не приймалось, що свідчить про незаконність розпорядження райдержадміністрацією землями комунальної власності й порушення прав позивача.

Оскільки передача у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5 відбулась із суттєвими порушеннями норм чинного законодавства, що в свою чергу призвело до порушення прав позивача, просили суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 виданий на ім'я ОСОБА_5 на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 11.11.2008 року №746 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №67, і скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_4, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 1,4 га за ОСОБА_5.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 виданий на ім'я ОСОБА_5 на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 11.11.2008 року №746 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №67.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_4, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 1,4000 га за ОСОБА_5, НОМЕР_1, виданий 10.05.1996 року міським відділом №2 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області, зареєстрований АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, просить стягнути з позивача на його користь понесені ним витрати судового збору у розмірі 2643, 00 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що перебування земельної ділянки в запасі саме по собі не свідчить, що вона є комунальною власністю територіальної громади, оскільки землі запасу включалися до складу комунальної власності виключно за наслідками розмежування земель, доказів чого матеріали справи не містять.

Спірна земельна ділянка увійшла в межі території села Фурси в 2015 році, а в 2008 році знаходилась за межами вказаного населеного пункту.

Вважав надуманими посилання суду на розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 11 листопада 2008 року № 746, як на підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель запасу Фурсівської сільської ради, оскільки в тексті розпорядження відсутні будь-які згадки про вид власності на спірну земельну ділянку, а лише зазначено про її знаходження в адміністративних межах Фурсівської ради, що зовсім не є тотожним перебуванню землі в комунальній власності або в межах села.

Посилався на те, що суд першої інстанції взагалі не з'ясовував питання про перебування спірної земельної ділянки в межах с. Фурси станом на день передачі її у власність ОСОБА_5 та не надав цьому питанню жодної правової оцінки. Включення земельної ділянки в межі с. Фурси в 2015 році не може бути підставою для припинення набутого ОСОБА_5 права власності на землю в силу прямої вказівки приписів ч. ч. 3, 4 ст. 173 ЗК України. Недоведеність належності спірної земельної ділянки до земель комунальної власності с. Фурси станом на день передачі її у власність відповідачу робить такими, що не мають значення для вирішення спору, посилання суду на порушення процедури отримання земельної ділянки у власність ОСОБА_5

Також місцевим судом до спірних правовідносин не застосовано норми ст.ст. 83, 84, 122, 173, 174, 176 та п. 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.

В силу вимог ч.ч.3, 4 ст. 173 ЦПК України включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, отже, відповідач є добросовісним володільцем земельної ділянки.

Також не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що позов заявлено в межах трирічного строку позовної давності. Про відведення спірної земельної ділянки у власність відповідача, позивач дізнався ще у 2008 році, однак позов було подано до суду лише у червні 2017 року.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач Білоцерківська районна державна адміністрація Київської області направив до суду відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважав, що судом проігноровано той факт, що на час виникнення спірних правовідносин відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України лише районні державні адміністрації на їх території передавали земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського призначення. Разом із тим, суд ототожнив землі запасу та землі комунальної власності, чим порушено ст. 122 ЗК України та п. 12 Розділу Х Перехідних положень ЗК України, ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності. Суд не надав оцінки доказам, наданим відповідачами, надані суду копії технічної документації судом до уваги взяті не були.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розпорядження Білоцерківської РДА № 420 від 25.06.2008 р. громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_8 надано дозвіл на розробку технічної документації із складання державних актів на право власності на земельні ділянки площею по 1,4000 га кожному для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Фурсівської сільської ради. /а.с. 46/

ПП «Горизонт» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства на території Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. /а.с. 40-53/

Розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 11.11.2008 року за №746 виділено відповідачу ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1,4 га в адміністративних межах Фурсівської сільської ради Білоцерківського району, а в подальшому, на підставі вказаного розпорядження 01.12.2008 року був виданий державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_3 з кадастровим номером НОМЕР_4 Даний факт сторонами не заперечується та підтверджується копією державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_3 з кадастровим номером НОМЕР_4, а також матеріалами справи. /а.с. 50, 54/

Позивач мотивував свої вимоги тим, що приймаючи вказане розпорядження від 11.11.2008 року за №746 Білоцерківська районна державна адміністрація вийшла за межі своїх повноважень, оскільки починаючи з 1999 року вказана земельна ділянка відносилась до земель запасу Фурсівської сільської ради, тобто в силу положень ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», який діяв на час виникнення правовідносин, вважались землями комунальної власності.

Крім того, передача даної земельної ділянки відбулась з порушенням вимог норм земельного законодавства, оскільки на час прийняття вказаного вище рішення Білоцерківської райдержадміністрації не був розроблений та погоджений з відповідними дозвільними установами проект землеустрою, рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки не приймалось.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Фурсівської сільської ради від 04 березня 2014 року № 35-741 затверджено проект Генерального плану с. Фурси та Чмирівка та надіслано до Білоцерківської районної державної адміністрації для погодження (а. с. 87).

Розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 20 березня 2014 року № 147 погоджено генеральний план с. Фурси та Чмирівка Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, розроблений ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва УкрНДПІцивільбуд» на замовлення Фурсівської сільської ради (а. с. 88).

В квітні 2015 року постійною депутатською комісією з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології, комунальної служби та законності Фурсівської сільської ради щодо проведення інвентаризації земель, які ввійшли згідно виготовленого та затвердженого генерального плану в межі с. Фурси, складено акт про те, що згідно виготовленого та затвердженого в березні 2015 року Генерального плану в межі с. Фурси ввійшли землі запасу сільськогосподарського призначення, зокрема в районі вул. Б.Хмельницького, але, як з'ясувалося, на земельну ділянку загальною площею 2,8 га. виготовлено два державні акти на невідомих осіб. Сесією сільської ради погоджень на їх передачу у власність зазначеним особам не приймалось. Таким чином, у громади с. Фурси незаконно відчужили 2,8 га. земель запасу, які жителі села використовували як городи (а. с. 89).

Згідно витягу з ДЗК про землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць від 25 грудня 2015 року, до ДЗК внесено відомості про межі с. Фурси 25 грудня 2015 року, площа земель в межах території адміністративно-територіальної одиниці - 1040,7 га. (а. с.100-101).

В матеріалах справи на а. с. 102-105, 139-153 містяться рішення Фурсівської сільської ради від 22 березня 2002 року про надання та вилучення земельних ділянок, від 16 травня 1996 року - про надання земельних ділянок із земель запасу в тимчасове користування, від 12 грудня 2000 року про виділення земельних ділянок працівникам соціальної сфери та пенсіонерам з їх числа для ведення особистих підсобних господарств, від 22 лютого 2001 року про виділення земельної ділянки ветеранській організації пл. 2,0 га. із земель запасу безоплатно для вирощування сільськогосподарської продукції; від 30 серпня 2000 року, яким в зв'язку з реорганізацією КСП «Раставиця» та зверненням громадян про виділення земельних ділянок для городництва, зараховано до земель запасу сільської ради земельну ділянку 6 га. в районі вул. Сіркова біля лісгоспу, вирішено надавати земельні ділянки для городництва в цьому районі за зверненням громадян.

Розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 14 травня 1999 року № 152 затверджено технічну документацію та дані грошової оцінки земель в межах с. Фурси Білоцерківського району. До розпорядження додана таблиця складу земельних угідь по землекористувачам в межах Фурсівської сільської ради, зокрема землі запасу - 112 га. (а. с. 127-129).

Згідно листів міськрайонного управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі та м. Білій Церкві від 29 березня 2017 року документація із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 із кадастровим номером НОМЕР_4 для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться в адміністративних межах Фурсівської сільської ради, в архіві відділу та в управлінні відсутня (а. с. 7).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 08 листопада 2017 року в архіві відділу відсутня інформація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж в натурі на місцевості адміністративно-територіальної одиниці с. Фурси, яка б чітко відображала, чи перебувала земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_5 в межах населеного пункту до 2015 року (а. с. 129а).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов Фурсівської сільської ради про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із того, що розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 11 листопада 2008 року № 746 про виділення ОСОБА_5 у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства пл. 1,4000 га. за рахунок земель запасу в адміністративних межах Фурсівської сільської ради є протиправним, оскільки видане без повноважень на розпорядження землями комунальної власності територіальної громади с. Фурси Білоцерківського району, а тому державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_5 на підставі цього розпорядження, слід визнати недійсним і скасувати. Недодержання процедури надання земельної ділянки, надання земельної ділянки з порушенням законодавства є самостійною підставою для визнання державного акту на землю недійсним.

Колєгія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. ст. 13, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 152, 155 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. ст. 83, 84 ЗК України в редакції станом на час прийняття Білоцерківською районною державною адміністрацією постанови про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_5, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані обєкти комунальної власності. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання.

Відповідно до ст. 173 ЗК України межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що земельні ділянки перебувають у комунальній власності, тобто належать територіальній громаді, лише у випадку їх розташування в межах населеного пункту, а землями запасу, які є землями державної власності та розташовані за межами населених пунктів, розпоряджаються саме органи виконавчої влади.

Сільська, селищна, міська рада має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах населеного пункту (села, селища, міста). Межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проектів щодо встановлення меж відповідної сільської, селищної, міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натуру (на місцевість), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру (АС ДЗК), якщо межі населеного пункті не були встановлені/змінені у іншому порядку, передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту його розбудови та/ або зміни меж.

Вважаючи права Фурсівської сільської ради як землекористувача порушеними та задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», відповідно до якої при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об'єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави.

Так, обґрунтовуючи належність спірної земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади с. Фурси, суд першої інстанції вказав, що після реорганізації КСП «Раставиця» спірна земельна ділянка була зарахована до земель запасу, яка згідно із ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» належить до земель комунальної власності.

При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що відповідно до ч. 2 ст. 30 ЗК України земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу, тобто перебування землі в запасі саме по собі не свідчить, що вона належить до комунальної власності територіальної громади.

Також, суд не звернув уваги на те, що відповідно до Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» землі запасу включалися до складу комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст не автоматично, а виключно за наслідками розмежування земель, що потребувало вчинення дій, визначених ст. ст. 10 - 14 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» та завершувалося встановленням меж та видачею відповідного державного акту.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів проведення розмежування земель державної і комунальної власності, в результаті яких спірну земельну ділянку було б включено до земель територіальної громади с. Фурси, зокрема позивачем не було надано державного акту, що посвідчує право комунальної власності на землю.

За відсутності доказів проведення розмежування земель державної та комунальної власності, докази, на які послався суд першої інстанції, тобто документація із грошової оцінки земель с. Фурси, рішення про зарахування до земель запасу земельної ділянки площею 2,8 га. в районі вул. Богдана Хмельницького та надання її фізичним особам під городництво, не є належними та допустимими доказами перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності територіальної громади села.

Помилковими є посилання суду на зміст розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 11 листопада 2008 року № 746 як на підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель запасу Фурсівської сільської ради, оскільки в тексті розпорядження не зазначається вид власності на спірну земельну ділянку, а лише вказується про її знаходження в адміністративних межах Фурсівської сільської ради, що не є тотожним перебуванню землі в комунальній власності або в межах села.

Таким чином, з огляду на відсутність проведення розмежування земель державної і комунальної власності в межах с. Фурси, суд першої інстанції повинен був встановити, чи входила спірна земельна ділянка до меж села станом на день передачі її у власність ОСОБА_5, оскільки від перебування землі у межах населеного пункту залежить наявність у Фурсівської сільської ради права розпорядження нею.

Так, в матеріалах справи наявне рішення Фурсівської сільської ради № 35-741 від 04 березня 2014 року про затвердження Генерального плану сіл Фурси та Чмирівка та розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області № 147 від 20 березня 2014 року, яким зазначений Генеральний план було погоджено (а. с.87,88).

Також із листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області вбачається, що межі с. Фурси внесені до даних Національної кадастрової системи лише 25 грудня 2015 року на підставі документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж в натурі на місцевості адміністративно-територіальної одиниці с. Фурси. (а. с. 129а)

Дані обставини, свідчать про те, що на дату передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 вона не знаходилася в межах с. Фурси, в зв'язку з чим у позивача були відсутні права розпорядження цією земельною ділянкою, які могли б бути порушені внаслідок передачі її у власність відповідача, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Включення спірної земельної ділянки в межі с. Фурси в 2015 році не може бути підставою для припинення набутого ОСОБА_5 в 2008 році права власності на землю, оскільки це прямо передбачено ч. 3 ст. 173 ЗК України, згідно якої включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до цього Кодексу.

Крім того, висновки суду першої інстанції щодо додержання позивачем трирічного строку позовної давності, оскільки Фурсівська сільська рада дізналася про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача у квітні 2015 року, коли депутатською комісією Фурсівської сільської ради під час упорядкування земель комунальної власності цей факт було виявлено, на думку колегії суддів є безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції встановлено, що акт встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки складено ще в 2008 році за участі представника Фурсівської сільської ради - Фурсенка М.І., яким подано позовну заяву в даній справі від імені Фурсівської сільської ради, а отже позивач знав про передачу спірної земельної ділянки відповідачу і міг довідатися про порушення свого права саме під час погодження меж спірної земельної ділянки.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, воно не може залишатися без змін, а підлягає скасуванню.

Враховуючи, що обставини належності спірної земельної ділянки до земель запасу Фурсівської сільської ради, на які посилався позивач на підтвердження своїх вимог, що мало доводити наявність прав Фурсівської сільської ради на розпорядження земельною ділянкою та неправомірність розпорядження даною земельною ділянкою з боку Білоцерківської районної державної адміністрації, не знайшли свого підтвердження і спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог Фурсівської сільської ради про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та його скасування.

За відсутності доказів наявності у Фурсівської сільської ради права розпорядження спірною земельною ділянкою дотримання чи недотримання під час надання її у власність вимог законодавства України щодо складання проектів землеустрою не стосується прав та законних інтересів позивача.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховним Судом України при розгляді цивільної справи № 6-222цс14 сформовано правову позицію, згідно якої правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для відмови в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Оскільки, апеляційний суд відмовляє в задоволенні позову по суті, то заява ОСОБА_5 про застосування наслідків позовної давності до уваги не приймається.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_5 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2643 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Ю.М. Кулішенко

А.С. Сержанюк