АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 627/779/17 Головуючий суддя І інстанції Вовк Л. В.
Провадження № 22-ц/790/847/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, що розглядаються в порядку цивільного судочинства
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 13 листопада 2017 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову про закінчення виконавчого провадження, заінтересована особа - Краснокутський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

У скарзі ОСОБА_1 вказала, що ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 27.11.2014 р. скасовано судовий наказ про стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання в сумі 427,73 грн. та судового збору в сумі 121 ,80 грн., про що вона повідомила державного виконавця. Однак, з її заробітної плати були відраховані кошти на погашення судового збору в сумі 213,91 грн. Прохала скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2014 року, оскільки виконавче провадження повинно, на її думку, бути закінчено в зв'язку зі скасуванням рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 13 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, з урахуванням уточнень від 30.01.2018, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу на розгляд до іншого суду області.

В обґрунтування скарги зазначила, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог законодавства, суд не застосував п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», на який послалася скаржник, і який підлягав до застосування у даному випадку, і безпідставно помилково застосував п. 10 ч. 1 ст. 49 цього Закону України, а також - суд не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Вказала, що неодноразово заявляла відвід судді Вовк Л.В. з мотивів наявності у неї конфлікту інтересів, та обґрунтованих сумнівів у об'єктивності та безсторонності судді, проте вказані заяви були безпідставно залишені судом без задоволення.

Послалась на те, що скасування судового наказу, який став підставою для видання виконавчого листа про стягнення заборгованості є самостійною підставою для закриття виконавчого провадження, у той час, коли у даній справі, таке провадження було закрито з підстав направлення виконавчого документу до іншого відділу ДВС.

Зазначила, що вона дізналася про видачу судового наказу вже коли він перебував на примусовому виконанні. Звернула увагу на те, що державний виконавець після скасування судового наказу та подання до виконавчої служби відповідного судового рішення не повинний був направляти виконавчий документ до іншого відділу ДВС і з цих підстав, а не у зв'язку зі скасуванням наказу, закривати виконавче провадження.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, за суд апеляційної інстанції за відсутності іншого учасника справи - представника відповідного органу виконавчої служби, належним чином повідомленого про розгляд справи, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Положенням п. 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 9 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.02.2014 року Краснокутським районним судом Харківської області за заявою ПАТ «Харківгаз», в особі Зміївської філії ПАТ «Харківгаз», виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з газопостачання в сумі 427,73 грн. та сплаченого судового збору у сумі 121 ,80 грн. Судовий наказ набрав чинності 31.03.2014 р. та був виданий стягувачеві для пред'явлення до виконання.

На підставі заяви начальника Зміївської філії ПАТ «Харківгаз» від 17.11.2014 р., постановою начальника відділу ДВС Краснокутського РУЮ Харківської області від 17.11.2014 р. відкрито виконавче провадження з виконання вище вказаного судового наказу, в частині стягнення сплаченого судового збору у сумі 121 ,80 грн.

Боржнику, згідно із Законом України «Про виконавче провадження» було надано 7-денний термін для виконання вимог виконавчого документа .

В термін, встановлений державним виконавцем до 23.11.2014 р., боржник добровільно судовий збір не сплатила.

Під час примусового виконання судового наказу, державним виконавцем встановлено, що згідно відповіді Пенсійного фонду України від 27.11.2014 р. ОСОБА_1 працює у філії ГПУ «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування».

01.12.2014 р., згідно постанови державного виконавця, виконавче провадження з примусового виконання судового наказу, закінчено, оскільки боржник працює у філії ГПУ «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування», що відноситься до Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ.

Так, державний виконавець, встановивши, що місце знаходження ГПУ «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування» є м. Полтава, за належністю 01.12.2014 року направив судовий наказ до Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ .

Крім того, постановами від 01.12.2014 р., на підставі ст.ст.28, 41 Закону України «Про виконавче провадження» з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір у сумі 12,18 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у сумі 35,92 грн.

У судовому засіданні встановлено, що ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 27.11.2014 р. скасовано судовий наказ від 28.02.2014 р. Однак, ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» не скористалася, додаткові матеріали в зв'язку зі скасуванням рішення суду державному виконавцю не надала, про вказану ухвалу суду не повідомила.

Матеріали виконавчого провадження не містять ухвали суду про скасування судового наказу. Державний виконавець дізнався про скасування судового наказу зі скарги ОСОБА_1 від 31.08.2017.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд свої висновки мотивував тим, що ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження своє скарги, тому її скарга задоволенню не підлягає, оскільки державний виконавець діяв у відповідності з Законом України «Про виконавче провадження» та прийняв законне рішення.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення районного суду вказаним вимогам закону у повній мірі не відповідає.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право на звернення із скаргою до суду, за яким сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічне право було закріплене ст. 383 ЦПК України в редакції, що була чинною на час звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду.

Строки на звернення зі скаргою до суду врегульовані пунктом «а» частини 1 ст. 449 ЦПК України (п. 1 ч. 1 ст. 385 ЦПК України), за яким скаргу може бути продано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права або свободи.

Матеріали справи містять копію супровідного листа від 28.08.2017, яким копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2014 була направлена ОСОБА_1 (а.с.12).

Зі скаргою ОСОБА_1 звернулась до суду 31.08.2017.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не було пропущено строк на звернення зі скаргою до суду, оскільки відомостей про отримання вказаної постанови раніше 28.08.2017 суду надано не було.

Положенням п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на час прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження від 01.12.2014, закріплено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням того, що судовий наказ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП № 45488418, було скасовано ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року, то його закінчення мало відбутись на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Застосовуючи до спірних правовідносин норму матеріального права п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», за якою виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, суд першої інстанції у даному випадку застосував норму права, яка не підлягала застосуванню, не застосувавши при цьому необхідну норму права.

З огляду на те, що ОСОБА_1 суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження повідомлення органу виконавчої служби про скасування судового наказу від 28.02.2014, суд дійшов висновку про відсутність у діях державного виконавця умислу та вини.

Однак, наявність умислу та вини державного виконавця не є обов'язковою у даному випадку для встановлення неправомірності оскаржуваного рішення.

Той факт, що державний виконавець не знав про скасування судового наказу на день закриття виконавчого провадження у зв'язку з направленням судового наказу за місцем роботи ОСОБА_1 - у даному випадку правового значення не має, оскільки неправомірність постанови державного виконавця не пов'язана з наявністю чи відсутністю вини державного виконавця у порушенні вказаної норми права. При цьому державні органи відповідно до принципу верховенства права мають обов'язок діяти законно і ефективно, щоб забезпечувати розгляд цивільної справи, до якого входить і виконавче провадження, у розумний строк, що гарантується відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Про скасування судового наказу, на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП № 45488418, державному виконавцю стало відомо пізніше, що не позбавляло органи виконавчої служби обов'язку самостійно скасувати оскаржувану постанову, оскільки таке право прямо закріплене у ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду, відповідно до якої начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Враховуючи те, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, доводи скарги спростовують висновки суду, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України, скасовує ухвалу, задовольняє скаргу ОСОБА_1 та визнає неправомірною оскаржувану постанову.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Таким чином, з Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 320 грн. 00 коп. суми сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України,та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 13 листопада 2017 року - скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірною постанову старшого державного виконавця Краснокутського відділу державної виконавчої служби Краснокутського районного управління юстиції у Харківської області про закінчення виконавчого провадження ВП № 45488418 від 01 грудня 2014 року.

Стягнути з Краснокутського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 320 (триста двадцять) гривень 00 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 10.04.2018 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.