Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 466/2886/15-ц

провадження № 61-2581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя - доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року у складі суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за депозитним договором в сумі 157 568, 79 грн та 10 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 195 209, 02 грн заборгованості за договором банківського вкладу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази відкриття депозитного рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк», а також докази того, що він у встановленому умовами договору порядку реалізував своє правом на отримання суми вкладу, повідомивши письмово відповідача про такий намір.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів відкриття депозитного рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк» та знаходження залишку спірних грошової суми на депозитному рахунку на час розгляду справив, у матеріалах справи відсутній оригінал договору банківського вкладу, наданий оригінал квитанції на суму 90 000 грн в апеляційний суд колегія суддів не врахувала, оскільки такий є нечитабельним.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржене рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказував, що суд апеляційної інстанції не дослідив доказів, наявних у матеріалах справи, які підтверджують укладення між сторонами договору банківського вкладу.

У січні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало заперечення на касаційну скаргу, і вказувало на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, та підстав для задоволення касаційної скарги немає. У матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року справу № 466/2886/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК справу № 466/2886/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року).

Тлумачення частини третьої статті 1060 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУкраїни) свідчить, що банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції встановив, що 16 вересня 2013 року у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Ялта, вул.. Васильєва, 19 ОСОБА_2 уклав заяву за №SAMDN2040 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» на суму 90 000 грн на строк 366 днів по 16 вересня 2014 року включно під 18 % річних. Підтвердженням внесення коштів є квитанція від 16 вересня 2013 року. Згідно договору від 16 вересня 2013 року після закінчення терміну дії договору банк зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з виплатою відсотків у розмірі 18% річних. Банк відкрив позивачу особовий рахунок по вкладу № НОМЕР_1, та рахунок/карту для нарахування відсотків по вкладу № НОМЕР_2. Після укладення договору позивач поповнював суму банківського вкладу у відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Львові 04 листопада 2013 року на суму 10 000 грн, 11 листопада 2013 року на суму 8 000 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.

14 червня, 4 вересня та 2 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звертався з письмовими заявами до ПАТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням, що після закінчення строку договору вкладу, продовжувати його на новий термін він не буде та висловив своє бажання забрати кошти у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Львові, а також виплатити належні йому відсотки.

У відповідь на його звернення, він отримав лист ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10 жовтня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141009/1465 на № 288403 від 9 жовтня 2014 року, про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» припинив свою діяльність в Автономній Республіці Крим, а запровадження Національним банком України надзвичайного режиму роботи в Криму ще більш обмежує можливість проведення банківських операцій.

На підставі встановлених обставин справи, суд першої інстанції зробив правильний висновок про доведення факту укладення між сторонами договору банківського вкладу, внесення позивачем грошових коштів у заявленому ним розмірі, а відтак правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про повернення вкладу та відсотків.

Натомість скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення, та доказів, наданих позивачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, статей 625, 1060, 1061 ЦК, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, рішення апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року скасувати, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року залишити в силі.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило