АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/8777/16-ц

Провадження № 22-ц/787/349/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Шептицька С. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2, який діє від свого імені та як законний

представник в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4

Араратовича;

третя особа - Відділ опіки та піклування Служби у справах дітей виконавчого комітету

Рівненської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року в складі судді Тимощука О.Я., ухвалене в м.Рівне о 10 годині 45 хвилин,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2, який діє від свого імені та як законний представник в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Відділ опіки та піклування Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненського міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року вказаний позов задоволено. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування квартирою № АДРЕСА_1 шляхом їх зняття з реєстрації у даній квартирі.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не проживають тривалий час у спірному помешканні, не оплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несуть інших витрат, а тому відповідно до ст. 72 ЖК України вважаються такими, що втратили право користування ним.

ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, покликаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. В поданій апеляційній скарзі звертає увагу на порушення судом процесуальних норм і незаконне ухвалення рішення в заочному порядку. Стверджує, що жодних судових повісток про призначення справи до розгляду не отримував, тобто належним чином повідомлений про розгляд справи не був, що в свою чергу унеможливлювало для суду постановлення заочного рішення відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Вказує, розгляд справи без його участі порушив його законне право на захист, позбавив можливості заявити зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні житлом, надати докази. Пояснює, що саме позивачкою штучно створені умови, які не дозволяють йому потрапити до квартири (замінено замок у вхідних дверях), і при цьому будь-які спроби зайти в помешкання закінчуються ініційованим позивачкою скандалом. Додає, що в квартирі позивачка проживає одноосібно, і користується комунальними послугами також лише вона, а тому здійснення нею оплати за таке користування нею однією є справедливим і законним. Вважає, що такі дії позивачки спрямовані на умисне позбавлення його права користування житловим приміщенням, адже жодного разу вона не зверталась із пропозицією про участь у витратах на квартиру. Звертає увагу, що ОСОБА_3, законним представником котрого його зазначено в оскаржуваному рішенні, проживає зі своєю матір'ю і саме вона є його законним представником, а відтак питання зняття з реєстрації неповнолітнього ОСОБА_3 без участі його законних представників порушують права останнього. З наведених міркувань просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої - скасуванню з винесенням нової постанови про відмову в позові. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що мати позивача та відповідача - ОСОБА_5 за своє життя отримала ордер № 680 від 31.07.1978 року на право проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7) та була основним наймачем вказаної квартири.

В даній квартирі позивачка проживала разом зі своєю матір'ю з 2009 року до дня смерті останньої 2010 року. З того часу позивачка проживає у даній квартирі сама та несе повністю затрати на утримання.

Відповідно до довідки про склад сім'ї № 6219 від 02.07.2016 року (а.с. 8) зареєстрованими у АДРЕСА_1 є 4 (чотири) особи, а саме: позивачка ОСОБА_1 та відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі без поважних причин, що підтверджується відповідними актами, затвердженими начальником ЖКП «Промислове» (а.с. 13-15, 24-51).

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що реєстрація відповідача ОСОБА_3 за адресою проживання позивача у квартирі АДРЕСА_1 була формальністю і за вказаною адресою фактично ніколи не проживав та жодного разу не з'являвся. При цьому реєстрація відповідачів призводить до фактичного збільшення для и витрат на нараховані, однак не спожиті комунальні послуги, не дає можливість отримати субсидію, не дає можливості приватизувати квартиру та брати участь у домовому самоврядуванні як власник.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 72 ЖК України та виходив з того, що оскільки відповідачі не проживають тривалий час у спірному помешканні, не сплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несуть інших витрат, а тому вважаються такими, що втратили право користування ним.

Проте з таким висновком місцевого суду апеляційний суд не погоджується з наступних міркувань.

За ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, або тимчасово.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом вказаної статті, на стороні позивача у спорах на підставі статті 72 ЖК УРСР можуть виступати наймач, члени його сім'ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (ст. 73 - 75 ЖК). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред'явлення такого позову. Позивачем може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо).

Як встановлено апеляційним судом, позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є братом і сестрою по матері. Вони були вселені і зареєстровані у спірному помешканні як діти ОСОБА_5, яка і була основним наймачем вказаної неприватизованої квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2 та його неповнолітній син ОСОБА_3 зареєстровані у ній від народження. Дані факти визнані обома сторонами та не потребують доказування у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Після смерті матері у 2009 році ні позивачка, ні відповідач ОСОБА_2 не втратили права користування спірним помешканням.

Частина 1 ст. 4 ЦПК України декларує право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте позивачкою ОСОБА_1 не було надано суду належних доказів, що саме вона є наймачем спірного помешкання і такі її права порушуються відповідачами.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка зазначила, що на час звернення до суду з позовом вона не була наймачем спірної квартири.

Окрім цього, апеляційний суд критично відноситься до інформації щодо того, що саме відповідач ОСОБА_2 є законним представником ОСОБА_4.

Згідно ч. 1, 2 ст. 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_3. Що ж стосується відповідача ОСОБА_4, то на момент подачі позову він досяг 22-річного віку, тобто не був неповнолітнім та не потребував законного представника для захисту своїх інтересів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є сином позивачки - ОСОБА_1 і в установленому законом порядку недієздатним не визнаний та опікун йому не призначений, а ОСОБА_2 є його дядьком.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання що місцевим судом не було належним чином визначено кола відповідачів, не встановлено обставини,я кі мають значення для справи.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, в зв'язку із чим прийняв незаконне рішення, яке відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 було сплачено за подачу апеляційної скарги 960,00 грн. судового збору (а.с. 115), які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на його користь.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє від свого імені та як законний представник в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Відділ опіки та піклування Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненського міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 960 (дев'ятсот шістдесят) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27 березня 2018 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Шимків С. С.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.