Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 759/9687/14-ц

провадження № 61-1026св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану ОСОБА_6, на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі головуючого судді Яценко Н. О. від 17 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г. від 16 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 15 липня 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у подальшому уточненим, просив суд визнати такими, що не виконані ОСОБА_5 пункти 5-7 договору довічного утримання від 13 січня 2000 року; стягнути з відповідача на свою користь витрати на ліки, продукти харчування та поховання у сумі 23 258, 51 грн, витрати на судовий збір у розмірі 243, 60 грн та витрати на юридичні послуги у сумі 600, 00 грн.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що відповідно до договору довічного утримання від 13 січня 2000 року ОСОБА_5 зобов'язувалась довічно утримувати ОСОБА_7, за що вона передала відповідачу у власність квартиру АДРЕСА_1. Проте, починаючи з 2005 року ОСОБА_5 припинила будь-які стосунки з ОСОБА_7, допомогу не надавала. Відповідну допомогу ОСОБА_7 отримувала від колег з роботи, друзів, знайомих, родичів, а також від ОСОБА_6 Грошову допомогу ОСОБА_5 надавала ОСОБА_7 лише з 01 червня 2007 року до 30 серпня 2011 року. Відповідач повністю не виконала умови пунктів 5-7 договору довічного утримання, не забезпечила довічно ОСОБА_7, не виконала свої обов'язки з організації і сплати ритуальних послуг у зв'язку з похованням ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Обов'язки з догляду та поховання взяв на себе позивач, звернувшись до ОСОБА_6 з проханням доглянути ОСОБА_7 у лікарні, а також допомогти у похованні, у зв'язку з чим ОСОБА_4 сплатив третій особі грошові кошти за матеріальні, фізичні та моральні витрати.

Вважаючи, що відповідачем порушено правила Закону України «Про поховання та похоронну справу» щодо витрат на поховання, положення статей 202, 203, 610, 611, 744, 749 ЦК України щодо умов та правил виконання зобов'язань за договором довічного утримання, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не надав доказів на підтвердження своєї правової позиції, зокрема щодо його витрат на поховання ОСОБА_7, доказів щодо відшкодування витрат, понесених ОСОБА_6 Показання третьої особи щодо повернення йому позивачем грошових коштів за лікування, поховання ОСОБА_7 судом не взяті до уваги та визнані недопустимими доказами відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року).

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання припинив свою дію у зв'язку зі смертю ОСОБА_7, з огляду на що у задоволенні вимог про визнання окремих пунктів договору невиконаними у цій справі відмовлено. Додатковою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині стало обрання позивачем невірного способу захисту, що не передбачений у статті 16 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково врахував, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що померла в установленому порядку оспорювала дійсність договору довічного утримання, твердження представника позивача про те, що ОСОБА_7 скаржилась на неналежне виконання відповідачем умов договору, не свідчать про намір чи дії ОСОБА_7 розірвати такий договір або визнати його недійсним. Враховуючи, що докази понесення витрат позивачем у справі відсутні, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_4, не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, звернувся через свого представника ОСОБА_6 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги заявник стверджував, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, оскаржувані рішення є незаконними та підлягають скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків судів обставинам справи.

Заявник не погоджується з оцінкою доказів судами першої та апеляційної інстанцій, вважає, що докази, надані ним, не були належним чином враховані, в основу оскаржуваних рішень покладено лише докази, надані відповідачем. На переконання ОСОБА_4, судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги, що договір довічного утримання має тривалий характер, вимагає від набувача постійного і систематичного виконання своїх обов'язків. Саме такі обов'язки відповідачем виконані не були.

Як стверджує заявник, суди не врахували, що у статті 16 ЦК України міститься невичерпний перелік способів захисту порушених цивільних прав особи; такі способи можуть бути встановлені договором чи законом. Заявник сплатив третій особі витрати, пов'язані з доглядом та похованням ОСОБА_7, що підтверджується позовною заявою, яка є письмовим доказом у справі, поясненнями третьої особи. Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивач надавав суду розписку про отримання грошових коштів ОСОБА_6 від ОСОБА_4, проте у задоволенні клопотання про долучення такого доказу до справи позивачу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

ОСОБА_5 31 жовтня 2016 року подала відзив на касаційну скаргу, зазначила, що скарга не підлягає задоволенню, оскільки обставини справи судами встановлені повно та всебічно; норми матеріального права застосовано правильно, із дотриманням норм процесуального права, а доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 грудня 2017 року.

За правилами частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 січня 2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року відчужувач за договором, ОСОБА_7, померла. Предметом спору між сторонами у цій справі є виконання пунктів 5-7 згаданого договору, а також грошові кошти на відшкодування витрат, понесених позивачем у зв'язку з доглядом та похованням ОСОБА_7

У пункті 5 договору зазначено, що ОСОБА_5 зобов'язується довічно повністю утримувати ОСОБА_7, забезпечувати її постійним і всебічним необхідним доглядом, харчуванням, одягом, ліками, здійснювати всі платежі, пов'язані з утриманням, ремонтом та користуванням квартирою, необхідною допомогою за умови її безкоштовного довічного користування квартирою. За пунктом 6 договору сума матеріального забезпечення встановлена сторонами в розмірі 100, 00 грн на місяць. У випадку інфляції ця сума підлягала збільшенню згідно зі встановленим державою коефіцієнтом індексації доходів населення. У пункті 7 договору визначено, що у разі смерті ОСОБА_7 ОСОБА_5 зобов'язується замовити та оплатити весь комплекс ритуальних послуг з її поховання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2012 року у цивільній справі № 2-1640/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання розірваним, визнання договору дарування нікчемним, скасування реєстрації договору купівлі-продажу, усунення від права на спадкування за заповітом, визнання права власності встановлено, що із наданих квитанцій про переказ грошових коштів ОСОБА_7 від ОСОБА_5 за період з 2007 року до липня 2011 року включно відчужувачем отримано грошові кошти в розмірі 1 000, 00 грн щомісячно. Також цим судовим рішенням встановлено, що договір довічного утримання припинив свою дію внаслідок смерті ОСОБА_7

З наданих доказів суди не встановили, що саме позивач поніс витрати на утримання, догляд та поховання ОСОБА_8 Представник позивача ОСОБА_6 суду пояснив, що витрати на поховання понесені ним, а позивач повернув йому грошові кошти. Суд першої інстанції відхилив такі пояснення представника позивача та визнав недопустимим такий доказ.

Верховний Суд врахував, що такі доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з їх оцінкою, наданою судами першої та апеляційної інстанцій; за загальним правилом, Верховний Суд позбавлений правової можливості давати самостійну оцінку доказам, що були оцінені судами попередніх інстанцій.

Заявником не зазначено, які докази не досліджені судом першої та апеляційної інстанцій, не наведено доводів щодо недопустимості тих доказів, на підставі яких суди встановили фактичні обставини справи, при цьому позивач не був позбавлений можливості подавати докази на підтвердження своєї правової позиції у справі, а в разі неможливості їх подання самостійно - звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування чи забезпечення доказів. Натомість представник позивача звернувся з клопотанням про долучення до матеріалів справи розписки про отримання ОСОБА_6 грошових коштів від ОСОБА_4 лише до суду апеляційної інстанції, не зазначивши поважності причин ненадання цього доказу до суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Верховним Судом не встановлено об'єктивних або суб'єктивно створених перешкод позивачу для надання судам першої та апеляційної інстанцій доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Витрати, яких зазнав ОСОБА_6 задля забезпечення догляду та на поховання ОСОБА_7, який на час розгляду справи є також представником позивача, не можуть вважатися такими, що понесені від імені ОСОБА_4 В матеріалах справи відсутні докази протилежного, наявна у справі копія довіреності, видана ОСОБА_4 на ім'я третьої особи 07 листопада 2011 року, тобто вже після смерті ОСОБА_7 Позивачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій доказів щодо відшкодування витрат, понесених ОСОБА_6, який на той час не міг вважатися таким, що юридично вчиняв дії від імені та за дорученням ОСОБА_4, зокрема й у зв'язку з доглядом та похованням ОСОБА_7

Доводи заявника, що судами не враховано тривалий характер дії договору довічного утримання відхиляються Верховним Судом, оскільки судами встановлено факт припинення дії оскаржуваного договору у зв'язку зі смертю відчужувача, а також те, що позивач звернувся з позовними вимогами про визнання невиконаними пунктів договору вже після припинення його дії.

Заявник не зазначив у касаційній скарзі, яким нормативно-правовим актом або договором передбачений такий спосіб захисту цивільних прав, як визнання невиконаними окремих пунктів договору, що також не передбачений у статті 16 ЦК України. Такий спосіб захисту в розумінні статті 5 ЦПК України не може вважатися ефективним, право на застосування якого має саме позивач, який не довів матеріальне право на позов.

Законодавчі обмеження переліку способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушені цивільні права чи інтереси підлягають судовому захисту також у спосіб, не передбачений законом або договором, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, а позивачем не доведено порушення його прав чи інтересів та ефективність обраного ним способу захисту, що не передбачений у статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Зважаючи на дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права й правильне застосування норм матеріального права, беручи до уваги положення статті 401 ЦПК України, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимоги про скасування рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року. З огляду на наведене оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик