Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/21069/15-ц

провадження № 61-5151св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року у складі судді Тарасова А. В. та та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що 25 вересня 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати їй кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 1 968 288 грн, а вона зобов'язалася повернути кредитні кошти та сплачувати проценти в розмірі 13,75 % річних, строком до 25 січня 2019 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 вересня 2007 року між ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед банком солідарно та в повному обсязі за своєчасне виконання позичальником усіх зобов'язань за договором кредиту.

07 квітня 2008 року між нею та відповідачем укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою були внесені зміни до пункту 1.4 договору та встановлена нова процентна ставка за користування кредитом у розмірі 12,50 %.

22 січня 2010 року між банком та нею була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою строк кредиту був збільшений на 24 календарних місяці, у зв'язку з чим дата остаточного погашення кредиту була встановлена 25 січня 2021 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 вересня 2011 року між нею та відповідачем було укладено іпотечний договір, за умовами якого вона передала в іпотеку банку земельну ділянку НОМЕР_1, загальною площею 0,0452 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ДБК «Золоті ключі», Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області.

Позивач вважає, що пункти 5.5, 6.2, 6.5, 8.4 кредитного договору суперечать підставам, які надають право вимагати дострокового повернення кредиту, виключний перелік яких встановлений імперативними приписами частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», і не можуть визнаватися «іншим істотним порушенням умов договору про надання споживчого кредиту», передбаченим пунктом 4 частини десятої статті 11 вказаного закону.

Крім того, позивач зазначає, що пункти 5.5, 6.5 кредитного договору суперечать частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна, а тому строк на виконання вимоги банку складає шістдесят календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Таким чином, умови договору щодо строку виконання вимоги банку, який складає 30 календарних днів з дня надіслання позичальнику відповідної вимоги, на думку позивача, є протиправними. Крім того, пунктом 6.5 кредитного договору встановлено, що строк виконання вимоги банк підлягає обрахуванню з дня надіслання позичальнику відповідної вимоги банку. Разом з тим частиною десятою статті 11 зазначеного закону встановлено, що строк на виконання вимоги банку підлягає обрахуванню з дати одержання позичальником такої вимоги.

На підставі викладеного позивач просила визнати недійсними пункти 5.5, 6.2, 6.5, 8.4 кредитного договору від 25 вересня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач помилково вважав, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Закону України «Про захист прав споживачів» у чинній на час розгляду справи редакції, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) встановлено, що кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Частиною 4 статті 11 зазначеного закону (в редакції, чинній на момент укладення правочину) встановлено, що про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Таким чином, суд дійшов висновку, що положення пунктів 5.5, 6.2, 6.5 кредитного договору повністю відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору), а тому доводи позивача щодо їх невідповідності вимогам закону є безпідставними та необґрунтованими.

Також суди вважали безпідставним твердження позивача про те, що пункт 6.5 кредитного договору, яким встановлено, що строк на виконання вимоги банку підлягає обрахуванню з дня надіслання позичальнику відповідної вимоги, є протиправним з огляду на те, що статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовував своє рішення тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року банк вже реалізував своє право вимагати дострокового повернення кредиту, а тому доводи позивача про те, що строк виконання зобов'язання не настав, оскільки відповідач не направляв вимоги позивачу про дострокове погашення кредитної заборгованості, суд визнав безпідставними.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що оскаржувані пункти кредитного договору суперечать підставам, які надають право вимагати дострокового повернення кредиту, виключний перелік яких встановлений імперативними приписами частини 10 статті 11 Закону України (у редакції, чинній на момент укладення договору). Звертає увагу на те, що суди неналежним чином дослідили зміст позовної заяви та апеляційної скарги, а саме підстави позову та доводи скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 25 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 1 968 288 грн, а вона зобов'язалася повернути кредитні кошти та сплачувати проценти в розмірі 13,75 % річних, строком до 25 січня 2019 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 вересня 2007 року між ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед банком солідарно та в повному обсязі за своєчасне виконання позичальником усіх зобов'язань за договором кредиту.

07 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою були внесені зміни до п. 1.4 договору та встановлена нова процентна ставка за користування кредитом у розмірі 12,50 %.

22 січня 2010 року між банком та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода до кредитного договору, за якою строк кредиту був збільшений на 24 календарних місяці, у зв'язку з чим дата остаточного погашення кредиту була встановлена 25 січня 2021 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 вересня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, за умовами якого вона передала в іпотеку банку земельну ділянку НОМЕР_1, загальною площею 0,0452 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ДБК «Золоті ключі», Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області.

Пунктом 5.5. кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язується достроково здійснити повернення кредиту, процентів та інших платежів, що визначені договором, у разі: невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту; якщо позичальник у строки, встановлені у пунктах 3.9 - 3.10 договору, не уклав з кредитором іпотечний договір/договір про зміни та доповнення до іпотечного договору щодо об'єкта нерухомості/земельної ділянки, та/або не виконав зобов'язання, передбачені пунктами 3.8 цього договору; у разі дострокового скасування довіреності на оформлення права власності на об'єкт нерухомості/земельну ділянку; відмови від зміни умов договору в порядку, передбаченому пунктами 1.4 - 1.6, 6.2, 6.4 цього договору. Кошти мають бути повернені позичальником протягом 30 календарних днів з моменту надіслання кредитором на адресу позичальника відповідного листа - повідомлення.

Із змісту пункту 6.2 кредитного договору вбачається, що у випадках, передбачених договором, кредитор має право змінити проценту ставку за користування кредитом. Про зміну процентної ставки кредитор письмово повідомляє позичальника протягом 7 календарних днів з дня прийняття рішення про її зміну. Таке повідомлення є невід'ємною частиною цього договору. Сторони висловлюють свою цілковиту згоду без укладення будь-яких додаткових угод до договору вважати, що новий розмір процентної ставки застосовується з дати прийняття кредитором відповідного рішення про її зміну стосовно всієї непогашеної суми кредиту. Рішення про зменшення процентної ставки може бути прийняте кредитором без повідомлення позичальника та набуває сили з дати, визначеної кредитором. У разі відмови позичальника від зміни процентної ставки за користування кредитом, він зобов'язується повернути кредитні кошти не пізніше 30 календарних днів з дня отримання повідомлення кредитора про такі зміни та сплатити кредитору проценти відповідно процентної ставки, раніше обумовленої договором, за час фактичного користування кредитом.

Відповідно до пункту 6.5 кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договору застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. Таке дострокове погашення повинно бути здійснене позичальником не пізніше 30-го календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою дострокового погашення.

Крім того, пунктом 8.4 договору кредиту передбачено, що сторони домовилися, що будь-яке порушення позичальником умов цього договору повинно розглядатися як істотне порушення договору, яке надає право кредитору в порядку, передбаченому цим договором та/або чинним законодавством України, незалежно від встановлених договором строків виконання зобов'язань, вимагати від позичальника повернення кредиту та інших передбачених цим договором платежів.

Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2007 року в сумі 759 805,22 грн.

Під час розгляду справи за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості, представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала частково та не заперечувала проти часткового стягнення боргу з позичальника. Також просила застосувати положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки. При цьому жодних вимог та заперечень щодо недійсності окремих пунктів договору не заявляла, а отже, визнала порядок дострокового повернення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено невідповідність оскаржуваних пунктів кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів» та порушення банком її прав, крім того ОСОБА_6 у розглядуваній справі не може оспорювати факти і правовідносини, встановлені судом в іншій справі, у якій на користь банку з неї стягнуто заборгованість за договором.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик