Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 296/3031/16-ц

провадження № 61-364 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслудби України»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2016 року у складі судді Адамовича О. Й. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної установи «Житомирський обласний центр Держсанепідслужби України» (далі - ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що 10 березня 2016 року наказом

№ 41-ос її було звільнено з посади бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» у зв'язку із втратою довір'я за пунктом 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та зроблено відповідний запис у трудову книжку.

Підставою для звільнення послугували наказ про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення від 10 березня 2016 року № 41-ос, та рішення профспілкового комітету про надання згоди на її звільнення від 10 березня

2016 року № 9/00-4.

Зазначала, що її звільнення є незаконним, оскільки перед звільненням жодних письмових пояснень у неї не було відібрано, а викладені в наказі про звільнення обставини не відповідають дійсності. Відповідач не довів факт порушення нею трудового законодавства, при цьому її не може бути звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки вона не здійснювала безпосереднє обслуговування грошових або товарних цінностей.

Посилаючись на наведене, просила визнати незаконним та скасувати наказ

ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕСУкраїни» від 10 березня 2016 року № 41-ос; поновити її на посаді бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» з 10 березня

2016 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати заподіяну їй неправомірними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 90 000 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства. Позивач є працівником, який безпосередньо здійснює обслуговування грошових коштів, роботодавцем було виявлено факт безпідставного нарахування премій працівникам установи протягом 2013-2015 років, що є об'єктивною підставою для втрати довір'я з його сторони.

2 серпня 2016 року назва ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» була змінена на державну установу «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» (далі - ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України»).

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м. Житомира

від 8 вересня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 7 грудня 2016 року судові рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано наказ від 10 березня 2016 року № 41-ОС незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» з

10 березня 2016 року.

Стягнуто з ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2016 року по 7 грудня 2016 року у розмірі 43 510 грн 72 коп. (сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів), та

1 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки посада позивача не належить до переліку посад осіб, з якими є обов'язкове укладання договору про повну матеріальну відповідальність, з нею не укладався такий договір, вона не є працівником, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, а тому не може бути звільнена за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року касаційну скаргу

ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України» задоволено частково, рішення апеляційного суду Житомирської області від 7 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до пункту 3 посадових інструкцій працівників відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України», а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які є ідентичними, одним із завдань та обов'язків цих посадових осіб є нарахування заробітної плати працівникам цієї установи та контроль за витрачанням фонду оплати праці на, що посилався у своїх запереченнях на позов та в апеляційному суді представник ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України».

Апеляційний суд у порушення статей 214, 316 ЦПК України 2004 року цим доводам належної правової оцінки не дав, вказані обставини належним чином не дослідив, не дав оцінку тому, чи внесення змін при нарахуванні заробітних плат працівникам у бік їх підвищення є ознакою безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей позивачем, чи є такі дії позивача винними, чи носить виконання позивачем указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей, з урахуванням її посадових обов'язків по нарахуванню заробітної плати працівникам установи та контролю за витрачанням фонду оплати праці.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, а оскільки внесення змін при нарахуванні заробітної плати працівникам у бік підвищення є ознакою винних дій позивача, виконання яких носить відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей, тому у відповідача були підстави для розірвання з нею трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що розмір премій вона не встановлювала, накази про преміювання не підписувала, не розробляла і не підробляла їх, а такі накази розроблялись та підписувались директором установи, а на головного бухгалтера покладався обов'язок з нарахування та виплати премії.

Судами не встановлено, на підставі яких саме наказів - з абревіатурою «ос» чи «аг» нараховувалась премія працівникам.

Стверджувала, що премії нараховувались за наказами з абревіатурою «аг», проте всі ці накази зникли з підприємства, замість них з'явились накази з абревіатурою «ос». При цьому судами не взято до уваги, що книга реєстрації наказів заповнена одним почерком та чорнилом одного кольору, що може свідчити про їх підробку. Таким чином, судами не було ураховано, що на підприємстві фактично існує два види наказів про преміювання працівників.

З метою з'ясування наведеного, нею було заявлено клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи відповідних наказів з абревіатурою «аг» та журналу реєстрації наказів. Проведення зазначеної експертизи та її висновки могли б вплинути на висновки судів. Разом з тим, у задоволенні такого клопотання їй було відмовлено без наведення належного обґрунтування.

Вказувала на те, що суди не дали оцінки її твердженням та відповідним доказам про те, вона не вносила кошти в рахунок часткового відшкодування збитків, а такі кошти повертали інші особи, зокрема і директор підприємства. Крім того, судами не надано оцінки її доводам щодо незаконного зарахування грошової компенсації за 11 календарних днів не використаною нею відпустки для часткового погашення невстановлених та не підтверджених збитків.

З урахуванням наведеного вважала, що відповідач не довів її вину та наявність в її діях порушень, які б могли бути підставою для звільнення її за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому суди безпідставно відмовили у задоволенні її позову.

У лютому 2018 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому

просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухваленні у справі судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про дотримання відповідачем процедури при звільненні позивача за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Зазначав, що відповідно до норм трудового законодавства, при звільненні працівника йому виплачуються усі належні до виплати суми. Проте, з метою часткового відшкодування збитків, завданих неправомірними діями

ОСОБА_1 остаточний розрахунок в сумі 2 929 грн 67 коп., у тому числі, і компенсація за невикористану відпустку, з нею проведений не був.

Твердження позивача про те, що до наказу про нарахування премій додається абревіатура «аг», а при прийнятті, звільненні та переведенні працівника - «ос» не відповідають дійсності, оскільки відповідно до пункту 97 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів АР Крим, місцевих органів виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1242 (далі - Інструкція) до номерів наказів з питань основної діяльності додаються літери «сл», з адміністративно-господарських питань - «адм», про надання відпусток - «вп», про прийняття, звільнення та переведення працівника - «ос», про відрядження - «вд». Оскільки прийняття, звільнення та переведення працівника на роботу передбачає нарахування та виплату заробітної плати, до структури якої входить і премія, то цілком законно усі накази про преміювання у лабораторному центрі позначалися літерами «ос».

Посилання у касаційній скарзі на те, що книга реєстрації наказів заповнена одним почерком, що може свідчити про її підробку є безпідставними, оскільки підготовка проектів наказів з абревіатурою «ос» та їх реєстрація здійснювалася однієї особою, в межах її посадових обов'язків.

Підтвердженням визнання ОСОБА_1 протиправності своїх дій, є часткове повернення нею збитків у розмірі 40 334 грн 53 коп., що підтверджується квитанцію банку, у якій позивача зазначено, як платника зазначеної суми коштів з призначенням платежу - повернення помилково зарахованих коштів від ОСОБА_1

Таке повернення було зумовлено проведеною перевіркою в установі, якою встановлено грубе порушення норм чинного законодавства про оплату праці, у зв'язку із безпідставним нарахуванням протягом 2013-2015 років премій у великих розмірах працівникам відділу бухгалтерського обліку і окремим працівникам лабораторії.

Відповідно до посадової інструкції, з якою позивач була ознайомлена під підпис, вона виконувала функції, які носять відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку та контролю за рухом і зберіганням цінностей, зокрема, нарахування заробітних плат працівникам підприємства, до структури якої, зокрема, входила і премія.

Оскільки ОСОБА_1 при формуванні електронних відомостей самовільно змінювала розміри премій, зазначених у наказах про преміювання працівників лабораторного центру, її дії кваліфікуються як порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями, а тому у відповідача були законні підстави звільнити її за втрату довір на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 23-25 лютого 2016 року у ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» проведено перевірку, за результатами якої складено акт та виявлено, що бухгалтерами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 здійснено неналежний контроль за витрачанням коштів фонду оплати праці працівників ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України», що входить до їх безпосередніх обов'язків, та призвело до незаконного витрачання бюджетних коштів.

За наслідками перевірки наказом від 10 березня 2016 року №41-ос

ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» у зв'язку із втратою довір'я, на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України з 10 березня 2016 року.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Згідно пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За змістом статті 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктом 2 розділу 1 постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (діюча на теперішній час), якою затверджено вичерпний перелік посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність - договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладений з працівниками зі старшими контролерами - касирами и контролерами-касирами; старшими контролерами и контролерами; старшими касирами и касирами; а також з іншими працівниками, виконуючими обов'язки касирів.

Посада бухгалтера не входить до переліку посад з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Відповідно до розділу ІІ посадової інструкції бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» до обов'язків бухгалтера входить здійснення прийому, аналізу та контролю табелів обліку робочого часу і підготовка їх до лічильної обробки; здійснення нарахування заробітної плати працівникам підприємства, здійснення контролю за витрачанням фонду оплати праці; здійснення реєстрації бухгалтерських проводок та їх рознесення; здійснення нарахування та перерахування страхових внесків у державні позабюджетні соціальні фонди, заробітних плат робітників та службовців, інших виплат та платежів, а також відрахування коштів на матеріальне стимулювання працівників підприємства; ведення на основі відомостей виплату зарплати працівникам підприємства; здійснення контролю за дотриманням касової дисципліни, розрахунками з підзвітними особами.

Твердження відповідача про те, що у зв'язку із відсутністю посади касира у штатному розписі установи, виконання його функцій покладено на бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені відповідними доказами, при цьому до посадових обов'язків позивача не входила виплата заробітної плати працівниками, а лише її нарахування.

Крім того виплата заробітної плати працівникам установи проводилась не у касі підприємства згідно відомостей про нарахування заробітної плати, а шляхом перерахування коштів працівникам на картковий рахунок. Зазначене свідчить про відсутність безпосереднього обслуговування ОСОБА_1 грошових цінностей та отримання їх нею під звіт.

Зі змісту наказу ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» від 10 березня 2016 року убачається, що бухгалтером з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ОСОБА_1 у порушення законодавчих актів, що регулюють порядок нарахування премій та заробітної плати, Положення про преміювання та інші додаткові виплати і посадової інструкції у розміри премій, зазначених у наказах для окремих працівників при нарахуванні заробітних плат, безпідставно та незаконно вносились зміни в бік підвищення, що призвело до заподіяння збитків Центру в особливо великих розмірах - 1 357 400 грн 00коп., викривлення фінансової та податкової звітності до органів Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, персоніфікації громадян.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на одну з підстав відмови у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій посилались на визнання ОСОБА_1 своїх протиправних дій, що підтверджується частковою сплатою нею безпідставно нарахованих коштів, у розмірі 40 334 грн 53 коп..

Такі висновки судів є помилковими, оскільки з наявної у матеріалах справи фіксації відеоспостереження у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» убачається, що у день та час, що вказаний у платіжному дорученні про перерахування ОСОБА_1 коштів в сумі 40 334 грн 53 коп., біля каси, номер якої також зазначено у квитанції, знаходилась головний бухгалтер ОСОБА_3 Крім того підпис позивача на зазначеному платіжному доручені відсутній.

Доказів того, що ОСОБА_3 вносила кошти саме від імені чи за дорученням ОСОБА_1, матеріали справи не містять, а тому такі висновки судів ґрунтуються на припущенням, що заборонено процесуальним законом.

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображення в них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Актом перевірки Держсанепідслужби України від 23-25 лютого 2016 року, складеного на підставі перевірки фактів, викладених у зверненні директора ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» ОСОБА_4 щодо безпідставне завищення працівниками відділу бухгалтерського обліку розміру премій, установлена невідповідність розміру нарахованих премій окремим працівникам установи, розмірам премій, визначений у наказах про преміювання.

Із наданих відповідачем наказів про преміювання за 2013-2015 роки убачається, що ці документи ОСОБА_1 не готувала і не підписувались. Всі накази за спірний період покладали обов'язок з нарахування та виплату премій на головного бухгалтера ОСОБА_3, а контроль за їх виконанням директор установи залишав за собою.

Обставин надання під звіт позивачу грошових коштів та їх незаконного витрачання також ані актом, ані судами не установлено.

Згідно зі статті 213 ЦПК України в редакції 2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, у порушення вимог процесуального закону вищенаведеного не урахував, не звернув уваги не те, що посадовою інструкцією бухгалтера з розрахунку заробітної плати

ОСОБА_1 не передбачено безпосереднє обслуговування матеріальних цінностей, договір про матеріальну відповідальність з позивачем не укладався, а здійснення неналежного контролю за витрачанням коштів фонду заробітної плати, який не перебуває в безпосередньому обслуговуванні та в підзвітності позивача, не може бути підставою для її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, а тому рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 20 липня 2016 року та ухвала апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року підлягають скасуванню.

Оскільки судами правильно з'ясовані обставини справи та встановлено правовідносини сторін, що не потребує додаткового зібрання доказів, однак неправильно застосовано норми матеріального права, що підлягають застосуванню, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішення судів попередніх інстанцій та ухвалення у справі нового рішення.

Ураховуючи, щонаказ від 10 березня 2016 року №41-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» у зв'язку із втратою довір'я на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України є незаконним, він підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на раніше займаній посаді. При цьому у зв'язку із незаконним звільненням позивача, відсутні підстави для зарахування грошової компенсації за 11 календарних днів за не використані позивачем дні відпустки на часткове погашення заподіяних установі збитків, а тому зазначений наказ підлягає скасуванню у повному обсязі.

За змістом частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 була звільнена без законної підстави та підлягає поновленню на роботі, вона має право на компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року

№ 100.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 - 2017 рік та з урахуванням статті 235 КЗпП України, середній заробіток позивача має бути розрахований за 251 робочій день вимушеного прогулу.

Таким чином при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного розрахунку: 251 (кількість робочих днів за період вимушеного прогулу) х 247 грн 22 коп. (середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували її звільненню) = 62 052 грн 22 коп.

У зв'язку із тим, що звільнення позивача відбулось з порушення вимог трудового законодавства, що безперечно заподіяло їй душевні страждання, обгрунтованою є її вимога про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд ураховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і діями заподіювача.

Незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, її моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останньої у прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд ураховує вищенаведені обставини, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обгрунтованим розміром такого відшкодування 1 000 грн 00 коп.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту

1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Ураховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 645 грн 76 коп.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково .

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ від 10 березня 2016 року №41-ОС «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1на посаді бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» (на даний час Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України») з 10 березня 2016 року.

Стягнути з державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 62 052 грн 22 коп. (сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів), та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 645 грн 76 коп.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик