судді Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О.Б. у справі за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг
21 березня 2018 року
Провадження № 14-57цс18
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг (далі - Фонд), у якій просив: стягнути з відповідача майнову відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, зокрема, інфляційні втрати у розмірі 433 грн 61 коп. та 3 % річних у розмірі 50 грн 85 коп.; відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн.
Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 15 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 залишив без руху з мотивів несплати судового збору. При цьому ухвала суду мотивована тим, що спір між сторонами виник на підставі договірних відносин, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, а не Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - ЗУ «Про захист прав споживачів»), а відтак позивач не звільнений від сплати судового збору як споживач і має сплачувати його на загальних підставах.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 повернуто позивачу.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 12 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу суду першої інстанції залишив без руху з підстав того, що Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - ЗУ «Про судовий збір») не звільняє споживачів від сплати судового збору, у тому числі й за подання апеляційної скарги.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто заявнику.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, є ЗУ «Про судовий збір», тому саме цей Закон підлягає застосуванню до спірних правовідносин. При цьому вказаним Законом не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено: ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у статті 5 ЗУ «Про судовий збір»визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте аналіз зазначеного Закону і статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» дозволив дійти висновку про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (статтею 5 ЗУ «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Рішення Великої Палати Верховного Суду також обґрунтовано тим, що стаття 5 ЗУ «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, вказує, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

На думку суддів, при прийнятті ЗУ «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Крім того, відступаючи від практики Верховного Суду України, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вважає, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді.

Вважаю за необхідне викласти окрему думку щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року, ухваленої за наслідком перегляду ухвали Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року

ЗУ «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, закріплені в наведеному законі, підлягають застосуванню під час обчислення судового збору, його сплати, а також звільнення осіб від його сплати у випадках, визначених у статті 5 цього Закону.

Оскільки цією статтею не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору, посилання позивача про звільнення його від такої сплати на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», на мою думку, є необґрунтованими.

На користь цієї позиції вважаю за необхідне висловити такі міркування.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами статті 79, частини п'ятої статті 119, частини другої статті 297, частини другої статті 328, абзацу третього частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, судовий збір належить до судових витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, які несуть сторони в судах усіх рівнів. Наведене узгоджується і з положеннями статті 133, частини четвертої статті 177, пункту 3 частини четвертої статті 356, пункту 3 частини четвертої статті 392 чинного ЦПК.

Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене ЗУ «Про судовий збір» (стаття 2 цього Закону).

Сплата судового збору особами, які звертаються до суду, - це процесуальний обов'язок, який визначається нормами цивільного процесуального закону (ЦПК) та ЗУ «Про судовий збір». При цьому процесуальна норма частини другої статті 79 ЦПК, у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, є бланкетною і в частині визначення розміру судового збору, порядку його сплати, повернення і звільнення від сплати відсилає до окремого закону, зокрема ЗУ «Про судовий збір». Об'єкти справляння судового збору, тобто процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 зазначеного Закону.

Такими об'єктами є процесуальні документи, які особа подає до суду (позовна заява, апеляційна чи касаційна скарга тощо). Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється (частина друга цієї статті).

Стосовно документів, за подання яких судовий збір справляється, стаття 4 ЗУ «Про судовий збір» установлює розміри ставок судового збору. При цьому розміри ставок судового збору так само залежать від характеристики об'єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява (в деяких випадках - у поєднанні з характеристикою суб'єкта, який звертається до суду).

Пільги щодо сплати судового збору визначені статтею 5 ЗУ «Про судовий збір». При цьому передбачені в цій статті особи, які мають пільги щодо сплати судового збору, звільняються від його сплати під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, про що прямо зазначено в абзаці першому частини першої цієї статті.

Пункт сьомий статті 5 ЗУ «Про судовий збір» у первісній редакції передбачав звільнення від сплати судового збору споживачів за позовами, пов'язаними з порушенням їхніх прав.

Одночасно частина третя статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Разом з тим від часу прийняття ЗУ «Про судовий збір» до нього неодноразово вносилися зміни.

Найпомітніші зміни відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон № 484-VIII).

Цим Законом суттєво підвищено ставки судового збору та водночас значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від його сплати (відповідно викладено в новій редакції і статті 4, 5 ЗУ «Про судовий збір»).

Так, Законом № 484-VIII стаття 5 ЗУ «Про судовий збір» викладена у новій редакції, відповідно до якої з переліку осіб, звільнених від сплати судового збору, такі особи, як споживачі виключені.

Зазначений перелік є вичерпним щодо сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Водночас зміни до чинної редакції частини третьої статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», за якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, не внесено, а тому після набрання чинності Законом № 484-VIII спостерігається збіг темпоральної (часової) та змістовної (сутнісної) колізій правових норм одного й того ж рівня.

Так, ЗУ «Про судовий збір» є спеціальним законом у питаннях звільнення від сплати судового збору. Стаття 5 цього Закону передбачала безумовне звільнення від сплати судового збору споживачів, але внаслідок викладення її в новій редакції згідно із Законом № 484-VIII споживачі на сьогодні відсутні в переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

При цьому частина третя статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», який є спеціальним законом саме в цій сфері захисту прав споживачів, звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав.

З метою подолання цієї колізії слід виходити з такого.

Згідно з преамбулою ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень статті 5 ЗУ «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб'єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об'єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій. У цьому Законі не йдеться про звільнення споживачів від сплати судового збору загалом за подання до суду будь-якої інстанції будь-якого з об'єктів справляння судового збору.

Разом із тим застосовувати частину третю статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» обов'язково слід у системному зв'язку з нормами статей 1-6 ЗУ «Про судовий збір», тобто враховуючи характеристику об'єкта справляння судового збору та правило врегулювання темпоральної колізії, відповідно до якого пізніше прийнятий закон скасовує закон, який був прийнятий раніше.

Як уже зазначалося вище, статті 3 і 4 ЗУ «Про судовий збір» визначають, що об'єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об'єкта справляння судового збору.

Аналізуючи норму частини третьої статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» у її системному зв'язку з положеннями статей 1-6 ЗУ «Про судовий збір», зокрема статті 5 зазначеного Закону в редакції Закону № 484-VIII, можна зробити висновок, що споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції, але має обов'язок щодо сплати судового збору при вчиненні відповідних дій в інших судових інстанціях.

Отже, на мою думку, Велика Палата Верховного Суду дійшла помилкового висновку щодо необхідності скасування ухвали Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року у цій справі.

Суддя Великої Палати

Верховного Суду О.Б. Прокопенко