Номер провадження: 22-ц/785/1006/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_5, Пята одеська державна нотаріальна контора про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06.11.2017 року, ухваленого суддею Шенцевою О.П.,

встановила:

18.09.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, уточнивши який просив суд поновити йому пропущений строк звернення до суду, визнати обєкти нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6; визнати за ним право власності на 5/8 часток обєктів нерухомого майна (1/2 частка спільна сумісна власність та 1/4 частка спадкове майно), обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 02.06.1990 року між ним та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, під час перебування у якому народились дві спільні доньки відповідачі по справі - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу подружжям ОСОБА_4 було придбано наступне нерухоме майно: за договором купівлі-продажу від 03.07.2006 року земельна ділянка, площею 0,0321 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69; за договором купівлі-продажу від 25.12.2006 року земельна ділянка, площею 0,0047 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69; за договором купівлі-продажу від 25.12.2006 року гараж, який знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/7 «А», загальною площею 36,4 кв.м.; за договором купівлі-продажу від 2006 року було придбано 7/200 частин в ДБК «Літній відпочинок», які складались з житлових та господарських споруд за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/7»А», за договором купівлі-продажу від 13.08.1998 року за яким ОСОБА_6 придбала 1/1500 частини ДБК «Літній відпочинок». В подальшому ветхі будівлі та споруди протягом 2000-2010 року були знищені, та подружжям ОСОБА_6 було побудоване наступне майно: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під № 69/2, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, яке належало ОСОБА_6 на праві приватної власності, яке складається з двох житлових будинків; житловий будинок з вбудованим обєктом торгівлі.

ОСОБА_4 зазначав, що незважаючи на те, що ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок з вбудованим обєктом торгівлі 01.02.2010 року за вказаною адресою, фактично будівництво на той час не було закінчено, будівельні та внутрішні роботи в обєкті нерухомості продовжились також і після смерті ОСОБА_6, яка померла 25.10.2010 року не залишивши заповіту, та остаточно будівництво будинку було завершено вже за особисті кошти ОСОБА_4 в 2012 році, та для завершення та оснащення будівництва він витратив з 2010 року по 2012 рік близько 200 000 доларів США. Позивач вказував, що все вказане майно придбано за спільні кошти подружжя ОСОБА_4, що підтверджується розписками про передачу коштів колишнім власникам обєктів нерухомості, копією договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Одеській товарній біржі 13.02.1998 року, за яким ОСОБА_6 придбала 1/1500 частину житлового будинку за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69, оригіналом договору купівлі-продажу від 25.12.2006 року, в якому зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки на імя ОСОБА_6 за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69 вчинений за згодою чоловіка покупця ОСОБА_4, також оригіналом договору купівлі-продажу від 03.07.2006 року на імя ОСОБА_6 за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69, який також вчинений за згодою чоловіка покупця ОСОБА_4, тобто, на його думку, ще у 1998 році у подружжя ОСОБА_4 виникло право спільної сумісної власності на спірні обєкти нерухомого майна, та ОСОБА_4 не зобовязаний доводить наявність права спільної сумісного власності на майно, набуте у шлюбі.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 були - ОСОБА_6 ОСОБА_4 позивач, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які у встановлений законом строк звернулись до Пятої державної нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття та відмови від спадщини на користь інших спадкоємців.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під № 69/2, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, яке належало ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого УЖКГ ВК ОМР 24.02.2000 року; земельна ділянка, площею 0,0278 га, під № 69/2, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, кадастровий номер :001:0058, яка належала ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ОД № 012653, виданого Управлінням земельних ресурсів ВК ОМР 25.10.2000 року, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

21.12.2010 року в приміщенні Пятої одеської державної нотаріальної контори державним нотаріусом ОСОБА_7 від імені позивача та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 було складено заяву про прийняття ними спадщини за законом після смерті ОСОБА_6, у якій було зазначено, що зміст ст.225, 229, 231, 233, 1258, 1268, 1283, 1274, 1275, 1280, 1281, 1282, ЦК України, та ст.ст. 13,18,20 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» йому державним нотаріусом розяснено.

ОСОБА_5, батько померлої ОСОБА_6, надав заяву, в якій відмовився від належної йому частки в спадковому майні на користь своїх онук відповідачів по справі. Мати ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори не зверталась.

ОСОБА_4 сплатив всі необхідні податки за всіх спадкоємців та 18.11.2011 року, державним нотаріусом ОСОБА_7 від його імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_4 було складено заяву про видачу йому та неповнолітній донці ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за законом, в якій вже було зазначено що йому розяснені права щодо прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 та розяснені положення ст.60 СК України. Також нотаріус зазначила, що вищезазначене майно набуте померлою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, згідно ст.57 СК України, та є особистою приватною власністю померлої. На одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя позивач не претендує, саме цього не було йому розяснено нотаріусом при подачі заяви 21.12.2010 року про прийняття спадщини за законом.

На думку ОСОБА_4, нотаріус, зазначаючи у заяві від 18.11.2011 року, яку він підписав на вимогу нотаріуса, так як вона повідомила, що без цієї заяви вона не може видати свідоцтва про право власності за законом, що вказане майно є особистою приватною власністю померлої та придбане за її особисті кошти, не зясувала та не встановила жодної обставини і не перевірила, що вказане майно не належало померлій на підставі ст.57 СК України, вказане нерухоме майно, є спільним сумісним майном подружжя, придбаним та новозбудованим подружжям ОСОБА_4 за період зареєстрованого шлюбу з 1990 року по 2010 рік. 18.11.2011 року позивачу та відповідачам по справі були видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом без врахування належної йому 1/2 частки в спільному сумісному майні подружжя. На час отримання свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_4 не звернув уваги щодо розміру належної йому частки в успадкованому майні.

На початку 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до позивача з вимогою отримання частини прибутку від здачі в оренду приміщень обєктів нерухомого майна, яке було успадковане після смерті ОСОБА_6 та які знаходяться за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2 пропорційно від належної їй частки у спадковому майні.

Вважаючи, що при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті дружини нотаріусом була допущена недбалість при визначенні розміру частки спадкоємців у спадщині, так як усе спадкове майно було нажите подружжям ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, тому ОСОБА_4 мав право на отримання свідоцтва на право власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя та 1/4 частку в спадковому майні та, не досягнувши з доньками згоди про мирове вирішення питання, він звернувся до суду за захистом свої порушених прав та інтересів та просив суд його позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_4 не визнали та звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності на 3/8 частки спадкового майна кожному, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_4 викладені в первісному позові недостовірні так як ОСОБА_4 при отриманні свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом визнав, що спадкове майно набуте померлою ОСОБА_6 за час шлюбу, але за кошти, які належали ОСОБА_6 особисто.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06.11.2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_4 пропущений строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Визнано обєктами спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 наступне майно, яке належало ОСОБА_6А: житловий будинок з вбудованим обєктом торгівлі, який в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 1115,9 кв.м., житловою площею 386,5 кв.м., основною площею 144,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 368 кв.м.; домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під № 69/2, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, яке в цілому складається з двох житлових будинків під літ. «А» та «А2», житловою площею 65,3 кв.м. та надвірних споруд під літ. № 1-2 огорожа, І-мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 277 кв.м.; земельну ділянку площею 0,0278 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 5/8 частки (1/2 частка спільне сумісне майно та 1/8 частка в порядку спадкування за законом) житлового будинку з вбудованим обєктом торгівлі, розташованому за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, та на земельні ділянки площею 0,0321 га та 0,0047 га за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 5/8 частки (1/2 частка спільне сумісне майно, 1/8 частка в порядку спадкування за законом) наступного майна: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під № 69/2, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, яке належало ОСОБА_6 на підставі права власності на домоволодіння, яке в цілому складається з двох житлових будинків під літ. «А» та «А2», житловою площею 65,3 кв.м. та надвірних споруд під літ. №1-2 огорожа, І-мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 277 кв.м. (кадастровий номер :52:001:0058), які знаходяться у фактичному користуванні та земельної ділянки площею 0,0278 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, у якій з посиланням на те на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_4 в частині вимог про визнання майна спільним сумісним майном подружжя - закрити з підстав передбачених п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності та визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними відмовити та позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за зустрічним позовом задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовують тим, що суд першої інстанції безпідставно поновив ОСОБА_4 строк на звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки у своїй заяві він зазначає про те, що порушення, на його думку, відбулось саме 18.11.2011 року, коли нотаріус фактично спонукала його написати таку заяву під впливом помилки та убачивши розподіл часток, він не звернув на це уваги, тоді як позов поданий до суду у вересні 2015 року та з урахуванням зміни підстав та предмету позову є таким, що поданий 01.02.2016 року, також вказували на те, що з позовної заяви вбачається, що необхідність звернення до суду у позивача виникла нещодавно та при обставинах, коли одна із доньок звернулись до нього з проханням надавати їй частку доходу від використання спадкового майна, тобто, в обґрунтування причин пропуску строку на звернення до суду позивач ставить саме вину одного з відповідачів, оскільки вона, відповідач, у відповідності до Закону (ст. 359 ЦК України), тільки через пять років одноособового використання спадкового майна позивачем та отримання ним прибутку, забажала отримувати разом з ним цей прибуток від використання спільного майна. Незважаючи на безпідставність пропуску строку позовної давності, на думку суду позивач ОСОБА_8 довів суду той факт, що він зміг довідатися та довідався про порушення своїх майнових прав та інтересів лише на початку 2015 року, однак на чому ґрунтується ця думка, на яких доказах та висновках, в оскаржуваному рішенні не зазначено. Також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають, що вони не є та не можуть бути правонаступниками ОСОБА_6, зокрема у спірних правовідносинах за позовом ОСОБА_4 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, оскільки ці правовідносини стосовно права власності на нерухоме майно є такими, що тісно повязані з особою ОСОБА_6, яка померла 25.07.2010 року, а отже як матеріального так і процесуального правонаступництва не допускають, а тому провадження у справі в цій частині повинно бути закрито на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Крім того звертають увагу на те, що суд першої інстанції не врахував того, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя та така належність визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Апелянти наголошують, що особливості спадкування частки у спільній сумісній власності визначені діючим законодавством, відповідно до якого нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні, а тому вважають безпідставними висновки районного суду щодо порушення діями нотаріуса права позивача на 1/2 частку у майні. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звертають увагу на те, що право власності позивача на належну йому 1/4 частини спірного майна визнають та не оспорюють, а отже спір є відсутнім, а тому суд повинен був відмовити позивачу у задоволені позовних вимог про визнання права власності. До того ж можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). ОСОБА_4 у заяві до нотаріуса визнав вищезазначене спадкове майно таким, що набуте померлою за час шлюбу, але за кошти, які належали померлій ОСОБА_6 особисто (згідно ст. 57 СК України), та спадкове майно таким, що є особистою приватною власністю померлої ОСОБА_6, з передбаченою законодавством заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину він не звертався, дії та рішення нотаріуса не оскаржував. Також вважають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені заявлених ними зустрічних позовних вимог, на обґрунтованість яких вказують належним чином оформлені Свідоцтва про право на спадщину за законом, що видані на імя ОСОБА_9 та на імя ОСОБА_4 та зареєстровані на них у встановленому законодавством порядку права власності на нерухоме майно, яке оспорюється позивачем за первісним позовом.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились подали клопотання про розгляд справи за їх відсутністю.

Представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засідання наполягали на задоволенні апеляційної скарги наголосивши на її доводах.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Пятої одеської державної нотаріальної контори, в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

ОСОБА_4 та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважать рішення суду таким, що постановленим у відповідності до чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи первісний позо та відмовляючи у задоволені зустрічного, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 02.06.1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 був зареєстрований шлюб в Іллічівському відділі ЗАГС, актовий запис № 422, та видане свідоцтво ІІІ-ЖД № 308241.

Під час перебування у шлюбі у сторін народились дві доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу - Семенюк) ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу подружжям ОСОБА_4 було придбано наступне нерухоме майно: за договором купівлі-продажу від 03.07.2006 року земельна ділянка, площею 0,0321 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69; за договором купівлі-продажу від 25.12.2006 року земельна ділянка, площею 0,0047 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69; за договором купівлі-продажу від 25.12.2006 року гараж, який знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/7 «А», загальною площею 36,4 кв.м.; за договором купівлі-продажу від 2006 року було придбано 7/200 частин в ДБК «Літній відпочинок», які складались з житлових та господарських споруд за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/7»А», за договором купівлі-продажу від 13.08.1998 року за яким ОСОБА_6 придбала 1/1500 частини ДБК «Літній відпочинок».

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 померла 25.07.2010 року.

21.12.2010 року спадкоємці першої черги ОСОБА_2, ОСОБА_4, від імені якої діяв її батько ОСОБА_2, ОСОБА_9 звернулись до Пятої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6, та була зведена спадкова справа № 537/2010.

Батько померлої ОСОБА_5 відмовився від належної йому частки в спадковому майні на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_9.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді: домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами під № 69/2, що розташоване за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, яке належало ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого УЖКГ ВК ОМР 24.02.2000 року за № 2-2031, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 06.03.2000 року за реєстраційним номером 34908055 в кн. 255-48, номер запису 40333, яке складається з двох житлових будинків; житлового будинку з вбудованим обєктом торгівлі, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 28.01.2010 року серії САС № 9117709, та зареєстрованого КП «ОМТІтаРОН» 01.02.2010 року за реєстраційним номером 29586214 в книзі:302-170, номер запису 43734, який в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 1115,9 кв.м., житловою площею 386,5 кв.м., основною площею 144,5 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 368 кв.м.; земельна ділянка, площею 0,0278 га, під № 69/2, що розташована за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, кадастровий номер :001:0058, яка належала ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ОД № 012653, виданого Управлінням земельних ресурсів ВК ОМР 25.10.2000 року на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 09.12.1999 року за № 593-ХХІІІ, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4448, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

З матеріалів спадкової справи, копія якої залучена до матеріалів справи, вбачається, що 21.12.2010 року ОСОБА_2, який діяв від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_4 підписав заяву, складену державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 про прийняття ОСОБА_4 та його неповнолітньою донькою ОСОБА_4 спадщини після смерті дружини ОСОБА_6, яка померла 25.07.2010 року.

В заяві про прийняття ОСОБА_4 спадщини зазначено «зміст ст.ст. 225, 229, 231, 233, 1258, 1268, 1283, 1274, 1275, 1280, 1281, 1282 ЦК України, ст.ст. 13, 18, 20 ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» державним нотаріусом заявнику розяснено.

18.11.2011 року від імені ОСОБА_4, який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 була складена заява про видачу ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за законом, в якій зазначено «мені розяснені положення ст. 60 СК України», також вказано «що вищезгадане майно набуте померлою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, згідно ст. 57 СК України, та є особистою приватною власністю померлої. На одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя я не претендую».

18.11.2011 року державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 були видані наступні свідоцтва про право на спадщину за законом: свідоцтво від 18.11.2011 року на 3/8 частки житлового будинку з вбудованим обєктом торгівлі за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, виданого на імя ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1370; свідоцтво від 18.11.2011 року на 3/8 частки житлового будинку з вбудованим обєктом торгівлі за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, виданого на імя ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1385; свідоцтво від 18.11.2011 року на 1/4 частку житлового будинку з вбудованим обєктом торгівлі за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, виданого на імя ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1355; свідоцтво від 18.11.2011 року на 3/8 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, виданого на імя ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1346; свідоцтво від 18.11.2011 року на 3/8 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, виданого на імя ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1349; свідоцтво від 18.11.2011 року на 1/4 частку домоволодіння з надвірними спорудами, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/2, виданого на імя ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1392; свідоцтво від 18.11.2011 року на 1/4 частку земельної ділянки , площею 0,0278 га під № 69/2, розташованої в м. Одесі по Фонтанській дорозі, кадастровий номер :52:001:0058, виданого на імя ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1361; свідоцтво від 18.11.2011 року на 3/8 частки земельної ділянки, площею 0,0278 га під № 69/2, розташованої в м. Одесі по Фонтанській дорозі, кадастровий номер :52:001:0058, виданого на імя ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1376; свідоцтво від 18.11.2011 року на 1/4 частку земельної ділянки, площею 0,0278 га під № 69/2, розташованої в м.Одесі по Фонтанській дорозі, кадастровий номер :52:001:0058, виданого на імя ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1394.

Зазначені обставини підтверджуються сторонами у справі і відповідними письмовими доказами.

Відповідно до вимог ст.64 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення) письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру, витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом досліджені оригінали розписок: від 14.06.2006 року за якою ОСОБА_13 отримав від ОСОБА_4 завдаток в розмірі 25200,00 грн. (5000,00 доларів США) в рахунок придбання гаражу, за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/7, та згідно цієї розписки ОСОБА_14 отримав ще 5000,00 доларів США від ОСОБА_4 29.06.2006 року, від 03.05.2006 року за якою ОСОБА_15 отримала від ОСОБА_6 аванс в розмірі 45 000,00 доларів США в рахунок придбання квартири № 3 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, та згідно якої 07.05.2006 року вона отримала ще 2 000,00 доларів США, та 11.05.2006 року 23 000,00 доларів США, разом 70 000,00 доларів США.

Також судом досліджений оригінал технічного паспорту №3525601.0601 від 01.06.2006 року, виданий ОСОБА_15, за яким ОСОБА_15 належало 7/200 часток в СК «Літній відпочинок», які складались з літ. «А» АДРЕСА_2 загальною площею 48,1 кв.м. та копія договору купівлі-продажу від 25.12.2006 року, за яким ОСОБА_16 продала, а ОСОБА_6 купила гараж, який знаходиться за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69/7 «А», загальною площею 36,4 кв.м., означений в схематичному плані літ. «Е1», зареєстровано в реєстрі за № 1-5565 та оригінал технічного паспорту на нього.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_15 засвідчили, що вони знали подружжя ОСОБА_6, так як були сусідами, грошові кошти, які зазначені в розписках вони особисто отримували від ОСОБА_4, та він особисто з ними розраховувався та займався усіма питаннями щодо укладання угод в нотаріальній конторі, також підтвердили, що будівництвом обєктів нерухомості займався саме ОСОБА_4, та у них не виникає сумніву, що ці кошти були коштами саме подружжя ОСОБА_4.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 також засвідчив, що він не один рік працював будівельником на будівництві обєкту нерухомості за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69 та 69/2, яке належало подружжю ОСОБА_4, всі розрахунки з будівництва з ним особисто проводив ОСОБА_4, та у нього також не має сумніву, що, кошти, які він отримував від ОСОБА_4 на придбання будівельних матеріалів та як оплату за свою працю були коштами подружжя ОСОБА_4.

Суд критично поставився до свідчень відповідача ОСОБА_4 стосовно того, що вказане майно було придбано в 2006 році за особисті кошти її матері ОСОБА_6, та остання в подальшому за власні кошти вела будівництво нового обєкту нерухомості та те, що її батько ОСОБА_4 постійно знаходився на фінансовому утриманні її матері, так як на момент смерті ОСОБА_6 ОСОБА_4 було 12 років, та це є, на думку суду лише міркуванням ОСОБА_4

Під час надання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пояснень щодо обґрунтування своїх вимог, було встановлено і не спростовано сторонами по справі, що між батьком та ними вже тривалий час існують напружені психологічні відносини, які почались після того, як позивач ОСОБА_4 через певний час після смерті своєї дружини зареєстрував другий шлюб, та в цьому шлюбі у нього народилась дитина.

Судом також встановлено, що державний нотаріус ОСОБА_7 залишила оригінали договорів купівлі-продажу обєктів нерухомого майна від 03.07.2006 року, за яким ОСОБА_15 продала, ОСОБА_6 придбала земельну ділянку, площею 0,0324 га, розташовану за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 69, зареєстровано в реєстрі за № 2094, та від 25.12.2006 року, за яким ОСОБА_16 продала, а ОСОБА_6 купила земельну ділянку, площею 0,0047 га, яка розташована за адресою: вул. Фонтанська дорога, 69 в м. Одесі за згодою свого чоловіка ОСОБА_4 без врахування при прийнятті документів від ОСОБА_4 для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції застосував і керувався принципом верховенства права (ст.ст. 8 і 129 Конституції України), складовими якого є вимога щодо правової визначеності і передбаченості, а також вимога справедливості. Суд також застосував такі загальні засади цивільного законодавства, як неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Таким чином, районний суд вважав, що ОСОБА_4, довів суду, що вказані обєкти нерухомості, на які видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом є обєктами спільної сумісної власності подружжя, при цьому суд врахував, що відповідачі по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не надали суду жодних належних та допустимих доказів стосовно викладених в своїй зустрічній позовній заяві доводів, а саме що спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 було придбано нею за особисті кошти.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу, створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Згідно Закону України «Про нотаріат», відповідних інструкцій щодо ведення нотаріальних дій, розроблених методик обовязком нотаріуса є реалізація принципу сприяння фізичним та юридичним особам у здійсненні їхніх прав і захисті законних інтересів.

Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус повинен додержуватися норм Закону України «Про нотаріат», а також норм матеріального права. Така регламентація вказує, що він не може керуватися різними відомчими актами, інструкціями, що не зареєстровані в органах юстиції.

Свої обовязки нотаріус повинен також виконувати відповідно до присяги, а значить, за вимогами людської моралі добросовісно ставитися до своєї роботи.

Нотаріус зобовязаний сприяти заінтересованим особам у здійсненні їхніх прав і захисті законних інтересів. Під час бесіди він має: встановити взаємовідносини між заінтересованими особами та мету, яку вони переслідують, вчиняючи нотаріальну дію; перевірити документи щодо їх достовірності, допустимості й належності; правильно визначити норму матеріального права, яка регулює відносини між цими особами, і в разі необхідності розяснити її заінтересованим особам.

Обовязком нотаріуса є розяснення учасникам нотаріального провадження їхніх прав та обовязків, що випливають із вчинюваної дії, щоби прояснити взаємовідносини заінтересованих осіб, запобігти можливим в майбутньому спорам і несподіваним ситуаціям. Крім того, нотаріус зобовязаний розяснити заінтересованим особам їхнє право на вільне волевиявлення під час вчинення нотаріальної дії, право відмовитися від її вчинення, поки вони ще не підписали документа.

На зміст нотаріальної дії часто може впливати юридична необізнаність, помилкова оцінка конкретної правової ситуації, непередбаченість заінтересованих осіб та інші обставини. Тому дуже важливого значення набуває обовязок нотаріуса попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій, щоб саме ці обставини не могли бути використані їм на шкоду. Цей обовязок нотаріуса вельми сприяє запобіганню правопорушенням і реальному захистові субєктивних прав громадян та організацій.

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що державний нотаріус ОСОБА_7 проявила професійну недбалість при подачі ОСОБА_4 заяви від 21.12.2010 року та не розяснила ОСОБА_4 його права на отримання свідоцтва про право власності на частку майна, набутого подружжям під час шлюбу, в шаблоні заяви, яку підписав ОСОБА_4, було лише зазначено, що зміст ст.ст. «зміст ст.225, 229, 231, 233, 1258, 1268, 1283, 1274, 1275, 1280, 1281, 1282, ЦК України, та ст.ст. 13,18,20 ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» ОСОБА_4 державним нотаріусом розяснено.

Суд критично поставився до тверджень представників відповідачів по первісному позову щодо відсутності спору між позивачем ОСОБА_4 та відповідачами, так як в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не визнають, що їх батьку належить 1/2 частка спільного сумісного майна, на яку він має право згідно чинного законодавства, та 1/4 частка спадкового майна після смерті дружини ОСОБА_6

Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст.120 Земельного Кодексу встановлено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення.

Згідно до положень п.212 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 03.03.2004 року №20/5, чинної на момент видачі свідоцтва, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину перевіряє факт смерті спадкодавця, місце і час відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обовязково вимагаються відповідні документи.

Відповідно до ч.1 п.224 вказаної Інструкції, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки у спільному сумісному майні.

Згідно ч.1. ст.71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на 1/2 частку спільного майна.

Районний суд врахував положення ст.14 Конституції України, за якою право власності в Україні є непорушним, і Конвенцію про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, за якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

При цьому суд вважав, докази, які надані ОСОБА_18 та ОСОБА_3 та їх представниками, суперечать фактичним даним, належним та допустимим доказам, а також звичайним логічним висновкам, до яких приходить суд, проаналізувавши наведені вище обставини, які були зазначені позивачем під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судому лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Позивач ОСОБА_4, ще при зверненні до суду в вересні 2015 року просив суд поновити йому пропущений строк звернення до суду, що підтверджується матеріалами справи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші про Сполученого Королівства»).

Тому, на думку суду, позивач ОСОБА_4 довів суду той факт, що він дізнався про порушення своїх майнових прав та інтересів лише на початку 2015 року, тому суд задовольнив вимоги ОСОБА_4 щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволені зустрічного. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд безпідставно поновив ОСОБА_4 строк на звернення до суду за захистом своїх прав, спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін, а саме встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався у 2015 році, після предявлення вимог щодо спірного майна відповідачам.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають, що вони не є та не можуть бути правонаступниками померлої ОСОБА_6, зокрема у спірних правовідносинах за позовом ОСОБА_4 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, оскільки ці правовідносини стосовно права власності на нерухоме майно є такими, що тісно повязані з особою ОСОБА_6, а отже як матеріального так і процесуального правонаступництва не допускають, а тому провадження у справі в цій частині повинно бути закрито на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, з огляду на те, що відповідачі успадкували спірне майно, є помилковими.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що спірне майно не належало подружжю на праві спільною сумісної власності, оскільки позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, натомість апелянти не надали жодного доказу того спірне майно було придбано за особисті кошти померлої ОСОБА_6

Також колегія суддів відхиляє твердження апелянтів щодо відсутності спору, оскільки такі твердження спростовуються запереченням на позов, предявлення щодо спірного майна зустрічного позову, подачею апеляційної скарги. Такі твердження суперечать самій апеляційні скарзі, серед вимог якої є задоволення зустрічного позову щодо визнання права власності на спірне майно.

Також є суперечливими та непослідовними доводи, що суд першої інстанції не мав правових підстав, щодо визнання права власності з огляду на те, що зустрічні позовні вимоги містять саме такі вимоги.

З огляду на підстави задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету спору, а тому колегія на них не зважає.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що майнові права ОСОБА_4 порушенні, а тому підлягають судовому захисту в обраний позивачем спосіб.

Таким чином, доводи апеляційних скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06.11.2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.04.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_19