П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа №569/15575/15-ц

Провадження №22-ц/787/387/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Першко О.О.

Рішення суду ухвалено в м. Рівне Рівненської області

Повне судове рішення складено 22.12.2017 року.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду від 18 грудня 2017 (ухвалене о 10 год. 50 хв.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та стягнення вартості 1/2 частини квартири,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та стягнення вартості 1/2 частини квартири.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 24 квітня 1999 року по 28 грудня 2007 року сторони перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах. Під час шлюбу, 15 листопада 2002 року, вони набули в інтересах сім'ї за спільні грошові кошти двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири зі сторони покупця укладено одноособово ОСОБА_5 Позивач працював за кордоном, проте мешкав та вів господарство разом із відповідачем, в зв'язку з чим був зареєстрований за адресою придбаної квартири.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, а тому належало сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідач не спростувала наведених обставин при вирішенні спірних правовідносин. З урахуванням приписів ст.ст. 60, 69, 70 СК України суд виходив із принципу рівності часток кожного з подружжя у такому майні. Однак було взято до уваги, що позивачем пропущено позовну давність, встановлену законом для захисту порушеного права заінтересованої особи, і з цієї підстави залишено позов без задоволення.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, фактично покликався на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2014 року заочне рішення Рівненського міського суду від 28 грудня 2007 року залишено без змін. Цим рішенням було розірвано шлюб між сторонами. Тобто згідно із ч. 2 ст. 114 СК України шлюб припинено у день набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Вважав, що тому суду потрібно було застосувати положення ч. 2 ст. 72 СК України щодо трирічного перебігу позовної давності для вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу. Зважаючи на те, що рішення суду набрало законної сили 18 лютого 2014 року, а позов про поділ майна подружжя пред'явлено 6 листопада 2015 року, вказував, що передбачена ст. 72 СК України позовна давність не є пропущеною.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про задоволення позову ОСОБА_2.

У поданому відзиві представник відповідача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, покликалася на відсутність підстав для обчислення позовної давності з дня набрання законної сили заочним рішенням Рівненського міського суду від 28 грудня 2007 року - з дня постановлення 18 лютого 2014 року апеляційним судом відповідної ухвали. Тому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Іншими учасниками справи чи особами, які не брали участі в справі, рішення Рівненського міського суду від 18 грудня 2017 року не оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пунктів 8, 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, і ці обставини сторонами не оспорюються, 24 квітня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували між собою шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне зроблено актовий запис №308 (а.с. 23-23, зв.).

В подальшому, 15 листопада 2002 року, на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_7 як продавцем і ОСОБА_5 як покупцем, придбано в інтересах сім'ї двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 35, 7 кв.м, жилою - 22, 8 кв.м. Продаж квартири вчинено за 16 537 гривень, що відповідало вартості згідно із її грошовою оцінкою. Правочин посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук В.К. і зареєстровано в реєстрі за №2836 (а.с. 16).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу поділу квартири як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 22 КЗпШС України в редакції, чинній на час виникнення спору, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав постійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КЗпШС України в редакції, чинній на час виникнення спору, майно, частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

За таких обставин судом зроблено обґрунтований висновок про те, що придбана у 2002 році під час перебування сторін у шлюбу спірна квартира набула статусу об'єкта права спільної сумісної власності подружжя сторін, який відповідає матеріалам справи та вимогам закону. Як правильно зазначав суд, доказів про те, що спірна квартира була куплена за особисті кошти відповідача, надано не було. Сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна зі сторони покупця квартири та передання коштів продавцю квартири виключно нею не свідчить про те, що ці кошти були її особистою власністю і ця квартира належить їй на праві особистої приватної власності.

Норми ст.ст. 12 і 81 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення, (аналогічні положення містилися і в ст.ст. 10, 60 ЦПК України в попередній редакції, що діяла на час з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами) передбачають здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства. догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Положення ч. 2 ст. 372 ЦК України (таке ж само правило міститься і ч. 1 ст. 70 СК України) вказують, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Повно та правильно з'ясувавши обставини справи і встановивши, що при вирішенні справи підлягають до застосування норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції зробив вірний висновок про доведеність та обґрунтованість позову в частині визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділу на дві рівні ідеальні частки.

З правильністю такого твердження погоджується і колегія суддів. Таким чином, на користь позивача слід виділити 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що складає 226 950 гривень. При цьому враховується, що вартість квартири за висновком експерта повторної судової оціночно-будівельної експертизи №7977 від 20.03.2017 року становить 453 900 гривень (а.с. 159-164, зв.). Поділивши дану суму на 2, отримаємо 226 950 гривень.

Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення на його користь із ОСОБА_5 вартості 1/2 частки спірної квартири. Так, позов у цій частині не ґрунтується на вимогах закону, а самі по собі посилання ОСОБА_2 на принципи справедливості, добросовісності та розумності, як на підставу для задоволення позову, не беруться колегією суддів до уваги і відхиляються.

Щодо висновків суду попередньої інстанції про застосування при розгляді справи правил позовної давності, що призводить до відмови в позові з цієї підстави, то апеляційний суд вважає їх хибними.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного суду України у абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно зі ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб мі ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Пленум Верховного Суду України в абз. третьому п. 15 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення, яким розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ухвалене Рівненським міським судом 28 грудня 2007 року (а.с. 23-23, зв.). На звороті рішення нижче, після підпису судді, який ухвалив рішення, міститься вказівка, засвідчена підписом голови міського суду і відбитком гербової печатки, про набрання ним законної сили 18 лютого 2014 року (а.с. 23, зв.), тобто після залишення його без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області.

Згідно зі ст. 233 ЦПК України в редакції, що діяла на час вирішення справи про розірвання шлюбу, заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України в редакції, що діяла на час вирішення справи про розірвання шлюбу, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

При цьому судом обґрунтовано встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права 11 червня 2010 року, коли, прибувши з Республіки Польща в Україну, а саме в АДРЕСА_1, заявив своє право на спірну квартиру, на що відповідач заперечила. Ці обставини стверджені показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та частково свідченнями самого позивача, допитаного як свідка в судовому засіданні.

Однак колегія суддів зважає на те, що у нього на той час ще не виникло відповідного права вимоги, адже шлюб між сторонами в законному порядку ще не був розірваний.

Таким чином, правильними є доводи апеляційної скарги про початок перебігу позовної давності з наступного дня після набрання заочним рішенням Рівненського міського суду від 28 грудня 2007 року, тобто з 19 лютого 2014 року. Отже, при зверненні ОСОБА_2 у листопаді 2015 року до суду позовна давність не була пропущеною.

Не можна погодитися з висновками суду про те, що факт розірвання шлюбу в судовому порядку засвідчено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 між сторонами, яке видане на користь ОСОБА_5 15 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції (а.с. 45). Так, саме по собі розірвання шлюбу не може підтверджуватися лише його реєстрацією та відповідним свідоцтвом, адже, в першу чергу, необхідно враховувати ту обставину, чи набрало рішення суду про це законної сили, що є законною підставою для здійснення відповідної реєстрації.

Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Щодо факту реєстрації органом Рівненського міського РАЦС 13 серпня 2010 року шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_1, про що в подальшому було внесено запис до діючої книги одружень в Державному стані у м. Люблін (а.с. 46), то, за наявності відповідних обґрунтувань та необхідного волевиявлення заінтересованих осіб, його може бути визнано недійсним у передбаченому законом порядку.

Аргументи відзиву ОСОБА_5 колегія суддів визнає необґрунтованими і такими, що не спростовують висновків апеляційного суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нової постанови - про часткове задоволення позову відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

При визначенні розміру судового збору, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_2, колегія суддів бере до уваги принцип пропорційності у цивільному судочинстві, адже позов задоволено наполовину, тобто одну із заявлених двох вимог. В силу ст.ст. 368, 141 ЦПК України понесена позивачем при пред'явленні позову та поданні апеляційної скарги 1/2 частка судового збору, що складає 609 гривень (487, 20 гривень + 730, 80 гривень = 1 218 гривень : 2), слід стягнути із ОСОБА_5 на його користь.

На підставі ст.ст. 22, 28 КЗпШС України, 60, 69, 71, 114 СК України, ст. 372 ЦК України, абз. третього п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 18 грудня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Поділити об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, виділивши на користь ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 609 (шістсот дев'ять) гривень судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: Судді:

Повне судове рішення складено: 03.04.2018 р. о 14 год. 40 хв.