Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 127/4586/15-ц

провадження № 61-6651зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В. Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчий комітет Вінницької міської ради, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник виконавчого комітету Вінницької міської ради - Тимощук Євгеній Сергійович,

представник публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Горобець Дмитро Григорович,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету Вінницької міської ради, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про встановлення факту постійного проживання, визнання незаконним та скасування рішення та свідоцтва, визнання недійсним договору за заявою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Висоцької В. С., Іваненко Ю. Г., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Ступак О. В.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У березні 2015 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету Вінницької міської ради, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про встановлення факту постійного проживання, визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва, визнання недійсним договору.

Позовна заява мотивована тим, що 14 грудня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2530 було видано свідоцтво про право власності на житло, яким встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частки.

Вказаним рішенням порушено його права, оскільки з дня народження він проживає у зазначеній квартирі, мав право на приватизацію, але був позбавлений можливості використати це право.

19 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмірі 60 000 доларів США з процентною ставкою 13,55 % річних.

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 19 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого було передану в іпотеку зазначену вище квартиру.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1. просив суд встановити факт його постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14 грудня 2004 року № 2530 у частині приватизації спірної квартири, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 14 грудня 2004 року, визнати недійсним іпотечний договір, укладений між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_2, ОСОБА_3, яким спірне житло було передано в іпотеку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до 14 грудня 2004 року.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14 грудня 2004 року № 2530 у частині приватизації квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 14 грудня 2004 року, видане ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14 грудня 2004 року № 2530.

Визнано недійсним договір іпотеки від 19 червня 2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О. В. за реєстровим номером 1374.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційні скарги виконавчого комітету Вінницької міської ради та ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року скасовано, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 листопада 2015 року залишено в силі.

14 грудня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» подало до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 серпня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити у силі рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року, з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, підстав, а саме: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм частини четвертої статті 261 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеної вище ухвали суду касаційної інстанції викладеним у постанові Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цієї норми матеріального права.

На обґрунтування заяви ПАТ «Дельта Банк» надало копії ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року № 6-33003св15, постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві ПАТ «Дельта Банк» доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1. народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Вінниці, його батьками є: ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Батьки позивача у шлюбі не перебували, спільного господарства не вели.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за батьком позивача ОСОБА_5 відсутні відомості про наявність нерухомого майна.

Згідно з довідкою відділу адресно-довідкової роботи Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 2/22450 батько позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, з 7 березня 2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. В адресному листі прибуття громадянина ОСОБА_5 відомості про наявність дитини відсутні.

З паспорта матері позивача ОСОБА_3 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 3 лютого 1988 року та знята з реєстрації місця проживання 16 грудня 2011 року, що також підтверджується довідкою Міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора № 12 від 6 березня 2014 року, яка видана на ім'я ОСОБА_3 про те, що у період з 3 лютого 1988 року по 16 грудня 2011 року згідно з архівними даними остання проживала по АДРЕСА_1.

Крім того, судами встановлено, що 19 червня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О. В. за реєстровим № 1374, на забезпечення виконання кредитного договору від 19 червня 2007 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмірі 60 000 доларів США з процентною ставкою 13,55 % річних

Предметом іпотеки за даним договором є квартира АДРЕСА_1, що належить відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві спільної власності на підставі свідоцтва на право власності на житло від 14 грудня 2004 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення від 14 грудня 2004 року № 2530, зареєстрованого у комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 5 січня 2005 року в реєстрову книгу № 642 за № 585/68499.

Ураховуючи викладене, а також те, що мати позивача ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована у вищевказаній квартирі з 3 лютого 1988 року, то і місцем проживання її малолітнього сина - ОСОБА_1, була квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до індивідуальної карти дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, він обліковується за адресою: АДРЕСА_1, починаючи з 1991 року і в подальшому отримував запобіжні профілактичні щеплення та проходив медичний огляд.

З довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 18 Вінницької міської ради від 24 грудня 2013 року № 483 вбачається, що з 2005 по 2010 рік позивач навчався у закладі та згідно із записами алфавітної книги проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою паспортного відділу Міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора № 12 від 19 жовтня 2015 року № 8792 вбачається, що ОСОБА_1. зареєстрований у даній квартирі з 24 грудня 2008 року.

Як вбачається з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, з 30 серпня 2012 року отримує медичне обслуговування у центрі первинної медико-санітарної допомоги № 2, у зв'язку з тим, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з копією акта, складеного 3 січня 2014 року комісією Міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора № 12, затвердженого його начальником, сусіди з квартир АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 того ж будинку підтверджують, що ОСОБА_1. проживає за адресою: АДРЕСА_1 з дня народження.

З наведеного вбачається, що позивач проживав у спірній квартирі.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14 грудня 2004 року № 2530 вирішено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 63,4 кв. м, при нормі 52,0 кв. м, передається у приватну власність ОСОБА_2, склад сім'ї 2 особи, у тому числі дружина (пункт 1.141 рішення).

14 грудня 2004 року виконавчий комітет Вінницької міської ради на підставі рішення від 14 грудня 2004 року № 2530 було видано свідоцтво про право власності на житло, в якому встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частки.

Позивач проживав у вищезазначеній квартирі на час приватизації, тому його повинні були залучити до приватизації, як члена сім'ї наймача квартири, відповідно до положень статей 1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 9, 61, ЖК Української РСР, статті 29 ЦК України, чого відповідачами зроблено не було.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що позивач проживав до чотирнадцяти років із матір'ю, а після чотирнадцяти, своїм волевиявленням визначив і подальше проживання із матір'ю, що підтверджується наданими доказами, тому фактично користувався спірним житлом, як член сім'ї наймача квартири, та мав право на приватизацію квартири у розмірі 1/3 частки. Діями відповідачів порушено права позивача на приватизацію квартири у розмірі 1/3 частки квартири, тобто фактично право власності на 1/3 квартири.

При цьому суд зазначив, що на момент приватизації спірної квартири позивачу не виповнилось 14 років, тобто, він був малолітнім, а не неповнолітнім і положення частини четвертої статті 261 ЦК України застосоване до спірних правовідносин бути не може. Позивач самостійно звернувся до суду за захистом своїх прав вже у повнолітньому віці.

Натомість в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року № 6-33003св15, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування судових рішень попередніх інстанцій та направлення на новий розгляд до суду першої інстанції справи про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки у комунальну власність, оскільки судами не було враховано доводів відповідача щодо пропущення прокурором строку позовної давності, так як на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів поширюються загальні положення про початок перебігу позовної давності, а саме перебіг починається коли особа довідалась або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Суд касаційної інстанції вказав, що положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Однак пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів, як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

У постанові від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16 Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення та направляючи на новий розгляд до суду першої інстанції справу за позовом прокурора про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки зробив правовий висновок, відповідно до якого порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЦК України застосовано правильно, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, є законними, а тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 серпня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк