Справа № 442/2551/17 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/247/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року м.Львів

Справа № 442/2551/17

Провадження № 22ц/783/247/18

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Павлишина О.Ф., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області,

ухваленого у м.Дрогобичі 22 грудня 2017 року (суддя Хомик А.П.)

у справі

за позовом ОСОБА_5

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням;

зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_5

про усунення перешкод в користуванні житлом,-

встановила:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом у будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування позову, посилається на те, що їй на праві приватної власності належить вказаний будинок на підставі свідоцтва про право власності від 24 жовтня 2000 року. У 1986 році між її дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб і відповідач, вселився у вищевказаний будинок, у ньому зареєструвався. 10 лютого 2016 року вказаний шлюб розірвано за рішенням суду. ОСОБА_2 перестав постійно проживати у спірному будинку з 2013 року. Відтак, відповідач вже більше року проживає окремо - у будинку своєї матері, однак добровільно знятися з реєстрації у належному їй будинку не бажає. Факт реєстрації відповідача створює їй перешкоди в реалізації права власності на належний будинок.

ОСОБА_2 звернувся з позовом, та просив зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні та вселити його у спірний будинок. В обґрунтування позову посмлається на те, що проживаючи з сім'єю в будинку відповідача, він постійно проводив ремонтні та будівельні роботи : побудував літню кухню, лазню, прибудував до будинку ганок, окреме підсобне приміщення (пивницю), облаштував криницю. До 2015 року він допомагав відповідачу утримувати худобу, домашню птицю. Весною 2013 року важко захворіла його мати - ОСОБА_7 і він доглядав її. Мати померла у вересні 2013 року.В 2014-2016 роках він систематично з будівельниками по 1-11 місяців виїжджав на будівельні роботи у Сколівський, Жовківський, Пустомитівський та інші райони області. Іншого постійного житла у нього немає. Навіть розлучившись з дружиною, він підтримує з нею зв'язки, час від часу відвідує її. Вказує, що з літа 2016 року, відповідач не пускає його у будинок, в якому залишили його інструмени та одяг.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалено визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В задоволенні з позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення відмовлено.

Рішення суду оскарживОСОБА_2, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 Стверджує, щойому чиняться перешкоди зі сторони позивача в користуванні спірним житлом.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_5 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24 жовтня 2000 року, виданого виконавчим комітетом Летнянської сільської ради, записаного в реєстрову книгу №2, за реєстровим №382 від 24 жовтня 2000 року.

Відповідно до даних будинкової книги на вказаний будинок, в ньому зареєстрований ОСОБА_2 з 23 січня 1988 року, однак з березня 2013 року у будинку не проживає, що підтверджується актом обстеження фактичного проживання від 23 березня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу.

Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї ( в тому числі колишній член сім'ї) власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Жодних доказів того, що ОСОБА_2 робив спроби вселитися в належний позивачу будинок до звернення ОСОБА_5 з позовом до суду.

Пояснення ОСОБА_2 про те, що його відсутність за місцем реєстрації зумовлена його роботою на будівництві в 2014-2016 роках у Сколівському, Жовківському, Пустомитівському та інших районах області, де проживав, не може слугувати доказом його вимушеної відсутності, оскільки докази про це не надані.

ОСОБА_2 підтвердив, що з часу смерті матері не проживає у спірному будинку, хоча за його словами з будинку він пішов через те, що повинен був доглядати за матір'ю, не надав доказів, що він не має іншого житла.

Встановлено, що відповідачем не чинилося активних дій, які б свідчили про зацікавленість спірним житлом, зокрема до 19 червня 2017 року (звернення із зустрічним позовом), а твердження про здійснення ремонту на момент його проживання у спірному житлі нічим не підтверджено.

Відповідно до п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Відповідач обрав для себе інше місце проживання, відмінне від спірного житла.

Встановивши, що ОСОБА_2 добровільно залишив спірне житло, має інше постійне місце проживання, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що його дії свідчать про відсутність інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей про порядок користування будинком між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, на даний час колишнім членом сім»ї, не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що він сам залишив житловий будинок і протягом тривалого часу не намагався вселитись у нього, зокрема з часу смерті матері, тобто з вересня 2013 року. Суд не вбачав поважних причини не проживання з такого часу, тому прийшов до вірного висновку про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складене 30 березня 2018 року.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили 26 березня 2018 року

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення 2 квітня 2018 року

Помічник судді М.Б. Борачок