Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/23910/15-ц

провадження № 61-3244 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідачі:-ОСОБА_4,
-Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Талісман-Страхування»,
представник відповідача-ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Притули Н. Г. від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., від 15 червня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Талісман-Страхування» (далі - ПАТ «СК «Талісман-Страхування») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 05 липня 2014 року з вини ОСОБА_4 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1, під керуванням позивача та автомобіля «Мерседес», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 (далі - ДТП). Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав механічні пошкодження, а позивач зазнавав тілесні ушкодження.

Цивільна відповідальність власника автомобіля «Мерседес», державний номер НОМЕР_2, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Рітейл-Страхування» (змінено назву на ПАТ «СК «Талісман-Страхування»).

Для визначення розміру матеріального збитку пошкодженого автомобіля «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1, позивач звернувся до незалежного експерта. На огляд автомобіля викликались представник страхової компанії та винуватець ДТП на що було витрачено 177 грн та сплачено за послуги експерта 685 грн.

Згідно звіту від 07 серпня 2014 року № 77, який складено Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніверсал Асістанс-Україна», вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «ВАЗ», державний номер НОМЕР_1, (калькуляція та акт виконаних робіт) становить 29 652 грн 41 коп.

Страховою компанією було виплачено страхове відшкодування в розмірі 23 565 грн 58 коп. та 1 046 грн 36 коп. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням складає 5 040 грн 47 коп.

Внаслідок ушкодження здоров'я, спричиненого під час ДТП у позивача почалися головні болі, загострився остеохондроз шийного відділу хребта, почалися проблеми з артеріальним тиском.

ОСОБА_3 працює водієм і через підвищений тиск його було відсторонено від роботи, постала загроза втратити роботи та він був направлений на обстеження, де сплатив вступні внески в сумі 1 тис. грн та 150 грн.

Реабілітація після ДТП займала чимало часу та витрачено значну суму коштів. Весь час реабілітації позивач перемагав болі, не міг нормально спати. Внаслідок отриманої травми та ускладнень після неї, позивачу було рекомендовано санаторно-курортне лікування з метою реабілітації та ОСОБА_3 витратив на придбання путівки 10 800 грн і 301 грн 55 коп. на проїзд до санаторію.

Також позивач зазначив, що він має одинокого батька, якого необхідно було доставляти до м. Києва на консультації, дослідження. Разом з тим, оскільки автомобіль позивача був пошкоджений, він був вимушений винаймати таксі та виписувати автотранспорт за місцем роботи на що було витрачено 697 грн 78 коп.

Позивач на власному автомобілі у вільний від роботи час надавав кур'єрські послуги, проте відсутність автомобіля призвела до втрати доходу сім'ї.

Перенесені емоційні страждання, той факт, що винуватець ДТП не зазнав ніякого покарання, не запропонував позивачу підтримки тощо, призвели до моральних збитків ОСОБА_3 які останній оцінив у 40 тис. грн.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд стягнути із ОСОБА_4 на його користь матеріальний збиток в розмірі 7 750 грн 25 коп., з яких:

а) - 5 040 грн 47 коп. на користь приватного підприємства «Український центр врегулювання збитків «Ладен-Авто» як доплату за здійснений ремонт автомобіля;

б) - 2 709 грн 78 коп. витрат за телеграми, послуги експерта, благодійні внески, автомобільні послуги.

Позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_4 втрачений дохід у зв'язку із втратою працездатності в розмірі 7 465 грн 57 коп., а також 40 тис. грн моральної шкоди.

Крім того, позивач просив стягнути на його користь з ПАТ «СК«Талісман-Страхування» вартість путівки та квитків у сумі 11 101 грн 55 коп., і стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідачів на його користь 951 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на ремонт автомобіля в сумі 5 040 грн 47 коп., 20 тис. грн моральної шкоди та кошти в сумі 1 559 грн 78 коп. (177 грн - витрати на телеграми, 685 грн - витрати за послуги експерта, 697 грн 78 коп. - витрати за автомобільні послуги) і судовий збір в розмірі 265 грн 92 коп.

Стягнуто з ПАТ «СК «Талісман-Страхування» на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 11 101 грн 55 коп. та судовий збір в сумі 110 грн 99 коп.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів підстави позову щодо завдання йому матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, довів вину відповідача ОСОБА_4 у настанні ДТП, а також частково довів зазначений у позові розмір матеріальної та моральної шкоди, її складові, обґрунтовав вимоги позову про необхідність стягнення частини матеріальної та моральної шкоди з винної у ДТП особи.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином встановив характер правовідносин між сторонами у справі, правильно застосовав норми матеріального права які підлягають застосуванню до таких правовідносин, ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення суду про відмову в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Касаційна скарга не містить посилань на незаконність рішення районного суду в частині вирішення спору до ПАТ «СК «Талісман-Страхування» і в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у вказаній частині не оскаржувалося, а тому, враховуючи, що особа, яка подає касаційну скаргу, просить ухвалити нове рішення лише в частині позовних вимог до ОСОБА_4, справа в частині вимог позову до ПАТ «СК «Талісман-Страхування» не є предметом касаційного розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно застосовали норми матеріального права.

Зокрема, суди надали неналежну правову оцінку доказам на підтвердження розміру матеріальних збитків позивача про які заявлено позов, а також доказам, якими обґрунтовувалися вимоги позову про відшкодування моральної шкоди та її розмір.

Крім того, ОСОБА_4 вказує, що позовні вимоги до нього про відшкодування матеріальних збитків є передчасними, оскільки сукупний розмір завданих позивачеві матеріальних збитків внаслідок ДТП не перевищує суми ліміту відповідальності страховика, встановленого страховим полісом від 29 листопада 2013 року № АС/7344946, і відповідальність по відшкодуванню таких збитків має бути покладена саме на страховика, а не на винну у ДТП особу.

Посилання касаційної скарги на безпідставність вимог позову до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що зібрані у справі докази про таку шкоду і її розмір не містять інформації про причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та ДТП. Також, особа, яка подає касаційну скаргу, звертає увагу на ту обставину, що висновки судів попередніх інстанцій про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 20 тис. грн моральної шкоди не відповідають принципу розумності та справедливості.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_4 і залишити судові рішення у справі без змін.

Заперечення на касаційну скаргу мотивоване тим, що саме позивач обирає спосіб захисту порушеного права у справах про відшкодування збитків, пов'язаних з ДТП, про що роз'яснено у постановах Верховного Суду України (справи №№ 6-2587цс15, 6-2808цс15), і тому посилання касаційної скарги на передчасність висновків судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позову до винної у ДТП особи є безпідставними.

Інші доводи заперечення на касаційну скаргу зводяться до того, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку зібраним у справі доказам і відповідні посилання касаційної скарги про неналежність доказів і порушення вимог процесуального права судами попередніх інстанцій при оцінці та збиранні доказів у справі є безпідставними.

Інші сторони у справі правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, тощо.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Необхідно звернути увагу на те, що пунктом 22.3. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, покладено на особу, яку визнано винною у скоєнні ДТП.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в тому числі до особи, яка завдала шкоди - ОСОБА_4 (встановлено судами при розгляді справи і не спростовується сторонами у справі), й просив стягнути з останнього частину грошових коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ДТП. При цьому, моральну шкоду позивач обґрунтував як таку, що виникла внаслідок пошкодження майна, так і таку, що виникла внаслідок ушкодження здоров'я.

Судами першої та апеляційної інстанцій забезпечено реалізацію абсолютного права позивача на відшкодування доведеного розміру відповідної шкоди (матеріальна та моральна) безпосередньо особою, яка її завдала, на підставах, передбачених законом (статями 1192, 1194, 1197 ЦК України), а тому посилання касаційної скарги на передчасність вимог позову до ОСОБА_4 є безпідставними.

Інші посилання касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки Верховним Судом зібраних у справі доказів щодо розміру та складових частин матеріальних і моральних збитків, завданих позивачеві внаслідок ДТП, однак положеннями статті 400 ПК України Верховний Суд обмежений у процесуальних повноваженнях на встановлення або (та) вважання доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішення питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому відповідні посилання особи, яка подала касаційну скаргу, не заслуговують на увагу.

З наведеного слідує, що посилання заперечення на касаційну скаргу є обґрунтованими, а посилання касаційної скарги на незаконність висновків судів попередніх інстанцій про часткову обґрунтованість і доведеність позову до винної у ДТП особи є безпідставними.

За таких обставин, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат понесених при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик