АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/11995/15-ц

Провадження № 22-ц/787/494/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шеремет А. М.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року у складі судді Ковальова І.М., ухвалене в м.Рівне о 10 годині 41 хв., відомості про дату виготовлення повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції ОСОБА_3 України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» к справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування 16 000 грн. матеріальної і 50 000 грн. моральної шкоди, завданої споживачеві неналежним наданням послуг з надання правової допомоги. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12 листопада 2012 року між нею та відповідачкою було укладено угоду-доручення про надання правової допомоги, за умовами якої відповідачка, як адвокат, взяла на себе зобов'язання виконувати обов'язки захисника її сина у кримінальній справі по обвинуваченню його за частиною другою статті 185, частиною другою статті 187 КК України, у Рівненському міському суді Рівненської області. Після укладення вищевказаної угоди-доручення про надання правової допомоги відповідачка отримала від неї 4 тис. грн і запевнила, що завдяки її професіоналізму сина позивачки звільнять з-під варти на першому судовому засіданні, відповідачка доведе його невинуватість, за що вона має додатково сплатити позивачці гонорар у розмірі 16 тис. грн., що вона і зробила, проте відповідачка квитанції чи платіжного чеку про отримання коштів не надала. У зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків відповідачкою як захисником її сина, ненаданням кваліфікованої правової допомоги, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2013 року її сина було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 185, частиною першою статті 187 КК України та призначено покарання із застосуванням статей 70, 71 КК України у вигляді п'яти років шести місяців позбавлення волі. На її вимогу про повернення сплачених нею 16 тис. грн в якості гонорару грошові кошти відповідачка не повернула. Вищевказані обставини підтверджуються рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 23 квітня 2015 року, яким дисциплінарна справа щодо відповідачки закрита у зв'язку із закінченням річного строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності та встановлено у діях ОСОБА_2 ознаки дисциплінарного проступку, у тому числі невиконання своїх обов'язків щодо подання в установленому законом порядку апеляційної скарги на вирок суду. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що такими протиправними діями відповідачки їй було завдано майнову та моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях унаслідок незаконного перебування її сина під вартою та його засудження, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 16 тис. грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 50 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2018 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасовано і справа у цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відмову у відшкодуванні матеріальної шкоди набрало законної сили.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди вмотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди ОСОБА_2, а також на підтвердження протиправності діяння відповідачки та її вини, розміру спричиненої шкоди.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі доводить, що з дослідженої в суді першої інстанції розписки від 24 листопада 2012 року видно, що вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 1 000 доларів США для оплати послуг адвоката, а 12 листопада 2012 року нею була підписала угода-доручення про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_2 Додає, що оплата вартості послуг адвоката підтверджується й угодою-дорученням про надання правової допомоги від 12 листопада 2012 року, де зазначено, що довіритель ОСОБА_1 бере на себе зобовязання з оплати наданих повіреним послуг згідно умов додаткової угоди. Зауважує, що факт передачі коштів підтверджений показами свідка ОСОБА_5, яка пояснила суду, що вона була свідком розмови з адвокатом ОСОБА_2, коли адвокат сказала, що «всі гроші пішли за призначенням», що спростовує пояснення адвоката про те, що вона працювала безкоштовно. Вказує, що свої професійні обовязки з надання адвокатських послуг ОСОБА_2 виконувала неналежним чином, через що рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 26 березня 2015 року відносно неї було порушено дисциплінарне провадження, а рішенням дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 23 квітня 2015 року дисциплінарна справа відносно адвоката ОСОБА_2 була закрита у звязку із закінченням річного строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності. При цьому, у ж рішенні зазначено, що в діях адвоката ОСОБА_2 є ознаки дисциплінарного проступку, а саме: невиконання своїх обовязків щодо неподання в установленому порядку апеляції на вирок суду (п. 5 ч. 2 ст. 34 ОСОБА_3 України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність) та порушення інших обовязків адвоката, передбачених законом, щодо зайняття у справі позиції всупереч волі клієнта (п. 7 ч. 2 ст. 34 ОСОБА_3). Зазначеним обставинам місцевий суд не дав належної оцінки. Вважає, що неналежним виконанням взятого на себе зобовязання з надання адвокатських послуг відповідачка спричинила їй і моральну шкоду, яка виражається у тому, що в ході кримінального провадження адвокат ОСОБА_2 схиляла її сина ОСОБА_6 до визнання своєї вини, незважаючи на його категоричну позицію щодо невинуватості, не підтримала клопотання її сина про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, відмовилася писати заяву про відвід прокурора Цвіркуна О.С., не подала апеляційної скарги на вирок місцевого суду. Внаслідок таких дій адвоката вона зневірилася у людях, судовій системі, органах адвокатури, у неї до всього були апатія і песимізм, що негативно вплинуло на її стан здоровя та стосунки з оточуючими людьми, а невизнання адвокатом своєї вини у неналежному наданні адвокатських послуг та її недобросовісні дії стосовно сина змусили її збільшити розмір відшкодування моральної шкоди з 20 000 до 50 000 грн.. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, Апеляційний суд Рівненської області прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що вироком Рівненського міського суду від 1 червня 2012 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. У предявленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК ОСОБА_6 визнано невинним і виправдано.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Рівненської області від 9 жовтня 2012 року апеляції засудженого ОСОБА_6 та його захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_1 задоволено частково, а апеляцію прокурора залишено без задоволення. Вирок Рівненського міського суду від 1 червня 2012 року відносно ОСОБА_6 (ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 187 КК України) скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд під головуванням іншого судді.

12 листопада 2012 року між ОСОБА_1 і адвокатом ОСОБА_2 було укладено угоду, за якою позивачка доручила відповідачці брати участь в Рівненському міському суді Рівненської області в якості захисника свого сина ОСОБА_6 у кримінальній справі за його обвинуваченням за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 187 КК України, а позивачка ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання оплатити надані адвокатом послуги згідно з умовами додаткової угоди (а. с. 6). Таким чином, доводи відповідачки про безоплатне надання правової допомоги сину позивачки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Вироком Рівненського міського суду від 22 травня 2013 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. ст. 70 і 71 КК України у вигляді 5 років шести місяців позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року вирок Рівненського міського суду від 22 травня 2013 року щодо засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 та ч. 1 ст. 187 КК України залишено без змін, а апеляцію захисників ОСОБА_1, ОСОБА_8 і підсудного ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2014 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задоволено частково. За доводами касаційної скарги та в порядку ст. 395 КПК України вирок Рівненського міського суду від 22 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_6 в частині засудження його за ч. 1 ст. 187 КК України змінено. Дії ОСОБА_6 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 5 років. В частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України вирок та ухвалу скасовано, а кримінальну справу закрито. Виключено з судових рішень вказівку про застосування ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 8 липня 2009 року щодо ОСОБА_6 встановлено виконувати самостійно. В решті вирок та ухвалу залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2014 року касаційні скарги захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволено частково. За доводами касаційних скарг та в порядку ст. 395 КПК вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_6 в частині засудження за ч. 1 ст. 187 КК України змінено. Дії ОСОБА_6 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання в вигляді позбавлення волі на 5 років. В частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України вирок та ухвалу суду скасовано, а кримінальну справу закрито. Виключено з судових рішень вказівку про застосування ст. ст. 70 і 71 КК України при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 8 липня 2009 року щодо ОСОБА_6 встановлено виконувати самостійно. В решті вирок та ухвалу залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказувала, що неналежним виконанням відповідачкою своїх обовязків адвоката їй було завдано моральну шкоду, яка виявилась у душевних переживаннях, відчутті апатії та зневіри в людях, в судовій системі, в органах адвокатури, що в сукупності негативно позначилось на її здоровї та емоційному стані та призвело до псування стосунків з оточуючими та погіршення життєвих звязків. Невизнання відповідачкою своєї вини у неналежному наданні адвокатських послуг посилило душевні страждання позивачки та спонукало її збільшити розмір морального відшкодування до 50 000 грн..

З копії рішення дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області від 23 квітня 2015 року, наданого суду позивачкою, вбачається, що дисциплінарна справа відносно адвоката ОСОБА_2 закрита у звязку із закінченням річного строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Цим рішенням у діях адвоката ОСОБА_2 встановлено ознаки дисциплінарного проступку, а саме: невиконання своїх обовязків щодо неподання в установленому порядку апеляції на вирок суду (п. 5 ч. 2 ст. 34 ОСОБА_3 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») та порушення інших обовязків адвоката, передбачених законом, щодо зайняття у справі позиції всупереч волі клієнта (п. 7 ч. 2 ст. 34 ОСОБА_3) (а. с. 13-15).

Зазначене рішення дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури не скасовано і не змінено.

Згідно ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України, передбачають право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 23 ЦК України є факт порушення прав особи, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері цивільних правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

Як встановлено судом і визнано сторонами, між ними склалися договірні правовідносини.

Відповідно до положень цивільного законодавства можливість відшкодування моральної шкоди за порушення договірних відносин передбачена окремими статтями ЦК України (ст.ст. 611, 700, 1076).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом положень цієї статті, відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі.

Як вбачається з угоди-доручення про надання правової допомоги від 12.11.2012р., укладеної між сторонами, її умовами не передбачено відшкодування моральної шкоди (а.с. 6).

ОСОБА_3 України «Про адвокатуру», який регулює діяльність адвоката, не містять положень про відшкодування моральної шкоди за неякісне надання адвокатських послуг.

З предявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову слідує, що свої вимоги до про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої їй як споживачеві неналежним наданням послуг з надання правової допомоги, позивачка обґрунтовувала фактичними обставинами справи, викладеними нею у позовній заяві, та правилами ст.ст. 23, 901, 903, 1167 ЦК України і ОСОБА_3 України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 4 ОСОБА_3 України «Про захист прав споживачів» під час придбання, замовлення або використання продукції (під продукцією відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 ОСОБА_3 «Про захист прав споживачів» слід розуміти будь-які виріб (товар), роботу чи послугу, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб), яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Статтею 22 цього ОСОБА_3 передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо ві дшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підстав відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежним наданням послуг адвоката, ОСОБА_1 зазначала, що ці вимоги підлягають задоволенню на підставі ст. 1167 ЦК України. Вирішуючи спір в цій частині, місцевий суд виходив з того, що обовязковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, та прийшов до висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58, 59 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) на підтвердження заподіяння моральної шкоди. Однак, колегія суддів апеляційного суду приходить до думки, що до правовідносин, які склалися між сторонами і носять договірний характер, норми ст. 1167 ЦК України, не можуть застосовуватися.

Оскільки ні Конституцією України, ні ОСОБА_3 України «Про адвокатуру», ні угодою-дорученням між сторонами не передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої неналежним наданням послуг адвоката, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність таких вимог і відмовляє у їх задоволенні.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, в звязку із чим прийняв незаконне рішення, яке відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню в оскарженій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2018 року.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

ОСОБА_9