Справа № 288/998/17
Провадження № 2/288/215/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року смт Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зайченко Є. О.,

за участю: секретаря судового засідання - Мітніцької О.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання угоди недійсною, стягнення грошових коштів та відшкодування заподіяної моральної (немайнової) шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (далі-Відповідач) про визнання угоди недійсною, стягнення грошових коштів та відшкодування заподіяної моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог, Позивач зазначає, що маючи намір придбати трактор, але не маючи одночасно всієї суми на його придбання, звернувся до TOB «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» з яким 19 серпня 2016 року, в особі представника за довіреністю ОСОБА_2, уклав договір фінансового лізингу №0124, предметом якого є транспортний засіб «DONGFENG DF 244». Вартість предмету договору згідно пункту 8.2 договору становить 6085 доларів США 27 центів, в гривневому еквіваленті 157000, 00 гривень.

Цього ж дня, було сплачено за наданими лізингодавцем реквізитами, 31400 гривень авансового платежу.

Після ознайомлення з умовами договору фінансового лізингу, Позивач виявив невідповідність обумовленої ціни предмету договору, а за умовами договору, після його підписання, окремо проставлено шляхом звичайного запису від руки, сума вдвічі збільшена та становить 6 085, 27 доларів США.

За таких обставин, Позивач більше не сплачував коштів, згідно умов договору, а в січні 2017 року, направив Відповідачу лист про дострокове розірвання договору, як такого, що не відповідає дійсним домовленостям, та повернення сплачених коштів.

У відповідь отримав лист згідно якого Відповідач, з посиланням на пункт 12.1 Договору, відмовився повертати кошти в сумі 10990 гривень, так як дана сума зарахована як Комісія за організацію Договору, а від суми 20410 гривень, які зараховані як авансовий платіж поверненню підлягають 80 відсотків, а саме, 16328 гривень, однак до даного часу кошти не поверталися.

Вказаний договір Позивач вражає таким, що повинен бути визнаний недійсним, так як порушує його права як споживача.

Договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним.

Як вбачається із п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг).

Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу, наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності транспортний засіб за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити комісії за організацію угоди, авансовий платіж, комісії за передачу, після чого Відповідач протягом від 120 до 30 робочих днів, в залежності від розміру сплаченого Авансового платежу, визначеного пунктом 4.1 Договору, буде надавати предмет лізингу у користування.

Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку Позивач би не погодився, та відповідно до пункту 2 частини першої, пунктів 1,3 частини другої, пунктів 1,2 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача.

Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», статті 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Позивач зазначає, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між ним та Відповідачем, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

У договорі фінансового лізингу від 19 серпня 2016 року зазначено, що у випадках розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 80 відсотків від сплаченої суми авансового платежу, 20 відсотків лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним договором передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищевикладене, договір фінансового лізингу №0124 від 19 серпня 2016 року суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок здійснення ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» нечесної підприємницької практики і є такою, що містить несправедливі умови, а тому повинен бути визнаний недійсним із застосуванням правових наслідків недійсності правочину.

Також Позивач зазначає, що Договір фінансового лізингу № 0124 від 19 серпня 2016 року, нотаріально посвідчено не було.

Під час укладання договору Відповідачем, як стороною договору, Позивачу не було надано відомостей про наявність ліцензії у Відповідача, що також є порушенням його прав.

Крім цього діями Відповідача була заподіяна також і моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях в наслідок отриманих переживань. Також моральну травму Позивач отримав і від того, що Відповідач відмовився в добровільному порядку повернути йому кошти, попередньо ввівши його в оману при укладенні договору та сплаті коштів. Позивач був позбавлений можливості користуватися своїми коштами в розмірі 31400 гривень, з часу отримання їх Відповідачем. Крім цього, протиправні дії Відповідача спричинили порушення його звичного життєвого укладу, тому що у нього з'явилася необхідність відстоювати свої права в досудовому та судовому порядку, витрачати на це багато свого часу. Також Позивача турбують щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов'язків, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої моєї гідності.

Враховуючи викладене, Позивач просить, визнати недійсним договір фінансового лізингу №0124 укладений 19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ»;

- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», Код (юридична адреса 03038 м. Київ вул. Лінійна, 17 офіс 107) на користь ОСОБА_1, 31400 (тридцять одну тисячу чотириста) гривень сплачених на підставі договору фінансового лізингу №0124 від 19 серпня 2016 року;

- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» Код (юридична адреса 03038 м. Київ вул. Лінійна, 17 офіс 107) на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої моральної шкоди, 5000 (п'ять тисяч) гривень.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 128 ЦПК України, а саме за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань були направлені судові повістки разом із розписками, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів.

Позивач не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу №0124. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме «DONGFENG DF 244». Вартість предмету договору згідно пункту 8.2 договору становить 6085 доларів США 27 центів, в гривневому еквіваленті 157000, 00 гривень.

Умовами пункту 1.2. договору фінансового лізингу передбачено, що вартість предмету лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі та в додатку № 1 до нього.

19 серпня 2016 року Позивачем на розрахунковий рахунок № 9 ТОВ «АВТО ЛАЙФ» було проведено перерахунок коштів в сумі 31400 гривень, що підтверджується копіями квитанцій № N1BFC58116, N1BFC57761 від 19 серпня 2016 року, як авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 0124 від 19 серпня 2016 року за транспортний засіб.

Листом № 748 від 24 січня 2016 року Відповідач повідомив, що сплачені кошти в розмірі 31400 гривень поверненню не підлягають, оскільки зараховані як комісія за організацію Договору в розмір 10990 гривень та аванс 20410 гривень, а авансові платежі в розмірі 16328 гривень будуть повернені. Посилались на пункти 9.6, 12.1 спірного договору. Зазначили, що договір вважається розірваним з 13 січня 2016 року на підставі поданої заяви.

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Договір фінансового лізингу № 0124 від 19 серпня 2016 року, укладений між Позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» є договором непрямого лізингу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», частини другої статті 806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно вимог частини першої, другої статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу укладається у

письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі.

Проте, окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів статті 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу.

Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до пункту 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір фінансового лізингу між ОСОБА_1 і ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" укладено у простій письмовій формі.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбаченої законом. У разі, якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог статті 799 ЦК України.

Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений також п. 3.12 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до вимог частини другої статті 215, частини другої статті 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки спірний договір № 0124 від 19 серпня 2016 року на порушення вимог статті 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, тому у відповідності вимог статті 220 ЦК України він є нікчемним.

Крім того, судом також встановлено, що умови спірного договору фінансового лізингу порушує права Позивача як споживача, виходячи з наступного.

Водночас, відповідно до пунктів 3, 17, 19, 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог частини першої статті15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування

продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Як вбачається із пункту1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг).

Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу, наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності транспортний засіб за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити комісії за організацію угоди, авансовий платіж, комісії за передачу, після чого відповідач протягом від 30 до 120 робочих днів, в залежності від розміру сплаченого Авансового платежу, визначеного пунктом 4.1 Договору, буде надавати предмет лізингу у користування.

Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку Позивач би не погодився, та відповідно до п. 2 ч. 1, п. п. 1,3 ч. 2, п. п. 1,2 ч. 3 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку Відповідача.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.

Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», статті 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).

Аналізуючи зазначену норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору.

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених

договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

У договорі фінансового лізингу від 19 серпня 2016 року зазначено, що у випадках розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 80 відсотків від сплаченої суми авансового платежу, 20 відсотків лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним договором передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отримання Відповідачем від Позивача коштів за договором, який є недійсним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 26, частини першої статті 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статті 10 ЦК України та статті 3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Окрім того, згідно правових висновків Верховного Суду України №6-3020цс15 від 11 травня 2016 року, №6-65цс16 від 11 травня 2016 року та №6-330цс16 від 08 червня 2016 року, підтверджується позиція щодо того, що ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2018 року, суд витребував в товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» ліцензію на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, проте ухвала суду не виконана, що дає підстави суду вважати її відсутність.

Спірний договір було укладено та підписано сторонами без наявності відповідної ліцензії у Відповідача для надання фінансових послуг та не було нотаріально посвідчено.

Необхідність ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб передбачено п. 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відсутність такої ліцензії може бути підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до статті 227 ЦК України.

Частина першою статті 20 України «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначає, що за провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, без ліцензії чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування посадові особи субєктів господарювання несуть адміністративну відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Частина другою статті 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» встановлює виключення щодо відповідальності, встановленої частиною першою, а саме: у разі

відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Разом з тим, недійсність правочину не є формою відповідальності за порушення законодавства про ліцензування. Отже, норми статті 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» не виключають застосування судом статті 227 ЦК України.

На підставі статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа, має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою та третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, договір фінансового лізингу №0124 від 19 серпня 2016 року суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок здійснення ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» нечесної підприємницької практики і є такою, що містить несправедливі умови, а тому повинен бути визнаний недійсним із застосуванням правових наслідків недійсності правочину.

Так, наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання.

Як встановлено судом, Позивач сплатив на користь Відповідача авансовий внесок в сумі 31400 гривень, що підтверджується банківською квитанцією та рахунком Відповідача.

Посилання Відповідача на те, що сплачена сума є комісією, спростовується платіжними документами.

На підставі вищевикладеного, суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання договору недійсним та стягнення сплаченої Позивачем суми авансового внеску 31400 гривень та вважає, що оспорюваний договір фінансового лізингу по своїй природі є несправедливим, його умови не відповідають вимогам законодавства, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило обєктивно бракує знань. Необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів до їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Щодо позовної вимоги про стягнення відшкодування шкоди в сумі 5000 гривень суд зазначає наступне.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір.

Відповідно до пункту 7 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 4 Закону

держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі.

Позивач зазначає, що діями Відповідача йому була заподіяна моральна шкода, яка виразилась в душевних стражданнях в наслідок отриманих переживань. Також моральну травму він отримав від того, що Відповідач відмовився в добровільному порядку повернути йому кошти, попередньо ввівши його в оману при укладанні договору та сплаті коштів. Позивач був позбавлений можливості користуватися своїми коштами в розмірі 31400 гривень, з часу їх тримання Відповідачем. Крім цього, протиправні дії Відповідача спричинили порушення його звичного життєвого укладу, тому що у нього зявилась необхідність відстоювати свої права в судовому порядку. Також його турбують щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, тривога, емоційні та тілесні реакції при спогадах, важкість виконання повсякденних обовязків, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, почуття образи, приниження його гідності. Він був змушений прикласти додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги Позивача про стягнення моральної шкоди.

Позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «АВТО ЛАЙФ», на користь держави на підставі положень частини шостої статті 141 ЦПК України та статті 4 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 141, 206, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280, 284 ЦПК України статтями 16, 22, 23, 184, 215, 216, 220, 227, 229, 230, 625, 799, 806 ЦК України,Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»,Закону України «Про захист прав споживачів»,Закону України «Про судовий збір», Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання угоди недійсною, стягнення грошових коштів та відшкодування заподіяної моральної (немайнової) шкоди - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №0124 укладений 19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ»;

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», Код (юридична адреса 03038 м. Київ вул. Лінійна, 17 офіс 107) на користь ОСОБА_1, 31 400 (тридцять одну тисячу чотириста) гривень сплачених на підставі договору фінансового лізингу №0124 від 19 серпня 2016 року;

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» Код (юридична адреса 03038 м. Київ вул. Лінійна, 17 офіс 107) на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої моральної шкоди, 5 000 (п'ять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» Код (юридична адреса 03038 м. Київ вул. Лінійна, 17 офіс 107) на користь держави 1920 гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної

скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Попільнянського

районного суду ОСОБА_3