Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 337/3037/17 Головуючий у 1 інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження №22-ц/778/1148/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Маловічко С.В.

судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_2

розглянувши в спрощеному письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою, що є у спільній частковій власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому та відповідачам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, кожному по 1/3 частині. Спірна квартира є двокімнатною з ізольованими кімнатами, житловою площею 30,2 кв. м, у тому числі одна кімната - 13,3 кв. м, друга кімната - 16,9 кв. м, кухня 9,5 кв. м, вбиральня 1 кв. м, ванна кімната 2,5 кв. м, коридор 7,1 кв. м, лоджія 1,8 кв. м, загальна площа квартири 52,1 кв. м. Оскільки він та відповідачі не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, відповідачі чинять йому перешкоди у цьому, періодично не пускаючи до неї, просив в позові встановити порядок користування квартирою наступним чином: у його користування виділити житлову кімнату площею 13,3 кв. м, в загальному користуванні залишити кухню 9,5 кв. м, вбиральню 1 кв. м, ванну кімнату 2,5 кв. м, коридор 7,1 кв. м.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2017 року позов задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою 30 в будинку 14 по вул. Дорошенка в м. Запоріжжі: виділено у користування ОСОБА_5 житлову кімнату площею 13,3 кв. м. В загальному користуванні залишено кухню 9,5 кв. м, вбиральню 1 кв. м, ванну кімнату 2,5 кв. м, коридор 7,1 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн., по 320 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просили скасувати рішення першої інстанції та постановити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що вона є безпідставною, оскільки доводи апелянтів не ґрунтуються на вимогах норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, тому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції під час дії цивільно-процесуального кодексу у редакції від 18.03.2004р. Проте 15.12.2017р. набув чинності ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017р., яким до нього внесені зміни, тому в ході апеляційного розгляду слід перевіряти дотримання судом першої інстанції вимог ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., а здійснювати апеляційний розгляд справи та ухвалювати судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги слід за положеннями цивільно-процесуального кодексу у новій редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Даний спір підлягає під вказане визначення наведеної норми закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 355 від 21.06.2012р., Витягу про державну реєстрацію прав від 19.07.2012р., квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності в рівних долях ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, кожному по 1/3 частки.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру, квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 52,1 кв. м, житлову площу 30,2 кв. м, складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 13,3 кв. м, та 16,9 кв. м, а також з кухні 9,5 кв. м, вбиральні 1 кв. м, ванної кімнати 2,5 кв. м, коридору 7,1 кв. м, лоджії 1,8 кв. м.

Актом обстеження від 23.11.2017р. встановлено, що спірна квартира знаходиться у технічно справному стані, перепланування не проводилось, у квартирі виконаний ремонт.

В позові ОСОБА_5 вказував, що між співвласниками не досягнуто домовленості в добровільному порядку щодо користування квартирою, внаслідок чого він фактично був виключений з користування нею, оскільки всі кімнати зайняті відповідачами, та він не має можливості оселитись та проживати у жодній з них. Тому просив суд виділити йому в користування меншу кімнату, а відповідачам на двох - більшу кімнату у квартирі.

Розглянувши справу, суд першої інстанції вирішив необхідним виділити в користування сторонам спору кімнати у квартирі, адекватні за розміром їх часткам у праві власності на спільне майно, але вважав допустимим відійти в незначних обсягах у метражі житлової площі з урахуванням площі ізольованих кімнат, яка не дозволяє зберегти точну відповідність метражу житлової площі ідеальним часткам співвласників. З урахуванням цього суд виділив в користування позивачу кімнату житловою площею 13,3 кв. м, та в такому разі у відповідачів в користуванні залишилась кімната житловою площею 16,9 кв. м із лоджією. Решту приміщень квартири суд залишив у спільному користуванні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 вказали, що, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд встановленням такого способу користування квартирою позбавив їх права користування належними на їх частки у праві власності в квартирі 3,3 кв. м житлової площі. Тому, у разі встановлення визначеного судом порядку користування, частка позивача у праві власності на квартиру буде збільшена, а їх, відповідно, зменшена.

Проте такі ствердження відповідачів є необґрунтованими з огляду на наступне.

При вирішенні спору по справі суд першої інстанції ці обставини врахував, та з цього приводу зазначив, що в даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку користування нею, тому з урахуванням площі ізольованих кімнат суд вважав за можливе відійти від дотримання критерію необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, житлова площа якого буде чітко відповідати їх ідеальним часткам у праві власності. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Ці висновки суду відповідають врахованій судом при розгляді справи правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15.

Таким чином, враховуючи відсутність взаємної згоди сторін на здійснення права спільної часткової власності, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, а також право сторін на судовий захист, з метою усунення спорів та конфліктів між співвласниками, суд правильно визнав, що є необхідним встановлення порядку користування спірною квартирою.

Зважаючи на встановлені судом обставини та вищенаведену правову позицію, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, обґрунтовано дійшов до переконання, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не призведе до суттєвого порушення прав та законних інтересів відповідачів, як співвласників квартири. Натомість, відмова позивачу у позові позбавить його взагалі фактичного користування квартирою, оскільки обидві кімнати використовуються відповідачами, які, декларуючи відсутність перешкод у позивача в користуванні квартирою, не надають йому таку можливість, посилаючись на наявність житла у його дружини та матері.

Згідно до наданих суду документів, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, 2017 р. н., ОСОБА_7, 2017 р. н.

Проте, наявність у спірній квартирі інших зареєстрованих осіб, які не є її співвласниками, на переконання суду, не може слугувати підставою для позбавлення або обмеження власника права фактичного користування своїм майном.

Крім того, суд при вирішенні справи обґрунтовано врахував, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 є одночасно власницею трикімнатної квартири АДРЕСА_2, тобто має інше житло, де і зареєстрована ( а.с. 11), а тому визначила саме цю квартиру місцем свого постійного проживання. В той час, як ОСОБА_4 іншого житла у власності або користуванні не має. А наявність житлових приміщень у його дружини та матері не може бути підставою для відмови йому у користуванні своєю власністю, в тому числі шляхом визначення порядку користування нею.

Вказане випливає з положень Конституцій України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та базується на них.

Так, Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Посилання відповідачів на несплату позивачем у повному обсязі необхідних платежів за квартиру, неможливість спільного проживання з ним, не може бути підставою для відмови йому у захисті одної із складових правомочностей власника, зокрема, права безперешкодно користуватись квартирою, від встановлених співвласниками обмежень та перешкод, що можливо лише шляхом визначення порядку користування квартирою.

При визначенні конкретного порядку користування суд першої інстанції правильно виходив із того, що частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними і рівними (1/3 частка кожному), на ідеальну частку у праві спільної власності на спірну квартиру кожної із сторін припадає 17,366 кв. м загальної площі та 10,06 кв. м житлової площі. Кімнати, яка б відповідала розміру ідеальної частки кожної зі сторін, в квартирі немає. Разом з тим, згідно з технічним планом спірної квартири в ній є дві ізольовані житлові кімнати № 5 площею 13,3 кв. м та № 6 площею 16,9 кв. м, з прилеглою лоджією. Тому іншим чином, ніж встановив суд, визначити порядок користування квартирою неможливо, а при відмові в цьому позивач взагалі позбавляється права здійснювати користування нею.

Відтак, суд правильно вважав, що перевищення виділеного в користування метражу у житловій площі, який припадає на ідеальну частку кожному з відповідачів, на 1,62 кв. м, забезпечить всім можливість користуватись квартирою, але істотно не вплине на права відповідачів як користувачів квартири та ніяким чином не вплине на розмір їх частки у праві власності.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що судове рішення не порушує прав відповідачів, оскільки не змінює розміру часток у власності співвласників, а визначає лише конкретну кімнату, яка за житловою площею максимально відповідає частці ОСОБА_5 у власності, для виділення йому у користування.

Беручи до уваги все вищезазначене, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду, яке у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Постанова складена 06 квітня 2018р.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_2