У Х В А Л А

Справа № 370/2232/17

Провадження 4-с/370/29/17

"23" березня 2018 р. Макарівський районний суд Київської області

у складі: судді Мазки Н.Б.,

із секретарем Захарченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Макарів Макарівського району Київської області скаргу

ОСОБА_1 до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 про скасування постанови про арешт майна боржника,

В с т а н о в и в :

Скаржник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 про скасування постанови про арешт майна боржника, посилаючись на те, що представником скаржника при ознайомленні 17.10.2017 року з матеріалами виконавчого провадження №43800471, в якому було винесено постанову про стягнення зі скаржника виконавчого збору провадження державним виконавцем закрито та передано до архіву, натомість постановою від 01.09.2017 року відкрито нове виконавче провадження з іншим номером - №54748979 для примусового стягнення того ж виконавчого збору, який раніше був предметом виконавчого провадження №43800471, тобто стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №43800471 було виділено в окреме провадження №54748979.

Одночасно, державним виконавцем 21.09.2017 року винесено постанову про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно скаржника.

Скаржник вважає дії державного виконавця незаконними та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент предявлення виконавчого документа до виконання) оскільки: державним виконавцем неправомірно виділено постанову про стягнення виконавчого збору з виконавчого провадження №43800471 в окреме виконавче провадження №54748979;на даний час існує дві постанови про стягнення одного і того ж виконавчого збору, що є неправомірним; скаржник є майновим поручителем, тому несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки; розмір виконавчого збору підлягає стягненню виключно в сумі, обрахованій у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, а не від загальної заборгованості позичальника, і цей збір погашається виключно з суми, отриманої від продажу предмета іпотеки.

Скаржник просить: визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 21.09.2017 року у виконавчому провадженні №54748979 про накладення арешту на майно ОСОБА_1.

Стягувач та боржник, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, в судове засідання не прибули, що не перешкоджає її розгляду.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.448 ЦПК України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Державні виконавці, як посадові особи, згідно ст.19 Конституції України, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами.

Згідно ст.6 Закону України «Про державну виконавчу службу» працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Встановлено, що 01.09.2017 року (в межах ВП №43800471) виконавчий документ (виконавчий лист №1016/653/12 виданий 25.03.2014 року Макарівським районним судом Київської області) на підставі п.1ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.

Цією ж постановою, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення а постанову від 01.09.2017 року №43800471 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 17 841 184, 48 гривень виділено в окреме провадження (а.с.7-8).

Постановою від 21.09.2017 року в межах виконавчого провадження №54748979 відкрито виконавче провадження з виконання постанови №43800471 від 01.09.2017 року, яку видавВідділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.9-10).

Постановою від 21.09.2017 року в межах виконавчого провадження №54748979 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, ОСОБА_1, у межах звернення стягнення у розмірі 17 841 184, 48 гривень (а.с.11-12).

Згідно ч.6 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), яка передбачала можливість виділення виконавчого збору в окреме виконавче провадження шляхом відкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, чинний Закон (в редакції, станом на 01.09.2017 та 21.09.2017 року) такої можливості не передбачає.

Таким чином, постанова державного виконавця про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження суперечить нормам Закону України «Про виконавче провадження».

В той же час, виходячи з аналізу ст.37, ч.1 та ч.3 ст.40 цього ж Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець повинен винести постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом, зберігаючи арешти та інші вжиті заходи примусового виконання рішення суду.

В даному випадку, державний виконавець не скасувавши постанову від 01.09.2017 року про стягнення виконавчого збору та не закривши виконавче провадження №43800471, виділив стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження №54748979 та наклав арешт на майно боржника, що призвело до існування двох постанов про стягнення одного й того ж виконавчого збору в двох окремих виконавчих провадженнях №№43800471 та №54748979.

Відповідно до ч.7 ст.51 закону України «Про виконавче провадження» примусове стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст.11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Таким чином, з врахуванням відсутності факту стягнення суми чи її повернення, а також відсутності факту вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, обрахований розмір виконавчого збору у сумі 10% від загальної вартості майна, що становить 17 841 184, 48 гривень є неправомірним.

При цьому, накладаючи арешт на майно боржника, державний виконавець виходив з того, що існує відкрите виконавче провадження від 21.09.2017 року про стягнення коштів, відтак, ним накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми стягнення, що є неприпустимим, оскільки йдеться про виділене з іншого провадження виконавче провадження про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх достовірними, а скаргу такою, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що дії державного виконавця в частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника є неправомірними.

Керуючись вимогами ст.ст.6, 28, 40, 51 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.11 Закону України «Про іпотеку», пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, ст.ст. 261, 447, 448, 451 ЦПК України, суд,

У х в а л и в :

Скаргу задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 21.09.2017 року у виконавчому провадженні №54748979 про накладення арешту на майно ОСОБА_1.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст.261 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя