Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/547/18 Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», реєстраційної служби головного управління юстиції у Запорізькій області, треті особи служба у справах неповнолітніх районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна про визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Український промисловий банк», реєстраційної служби головного управління юстиції у Запорізькій області про відшкодування матеріальної шкоди.

В позові зазначено, що 29 липня 2008 року між ним та банком було укладено кредитний договір № 135-0111005/ФКВ-08. 29 липня 2008 року він за кредитні кошти, на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Бургазли І.І. за реєстром № 9872, зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів 29.07.2008 року.

29 липня 2008 року в забезпечення вимог за кредитним договором № 135-0111005/ФКВ-08 від 29.07.2008 р. між ним та відповідачем було укладено іпотечний договір № 135-0111005/Z(])KBin-08 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1. При укладенні договору ним було надано документи згідно переліку вказаного банком.

29 липня 2008 року він перебував в зареєстрованому шлюбі та має неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сиротою та інвалідом дитинства. Дозволу органів опіки та піклування на укладення договору іпотеки він не отримав, про необхідність отримання повідомлений не був.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсним договір іпотеки.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2014 року позов задоволено.

Визнано іпотечний договір №135-0111005/2фквіп-08 від 29.07.2008 р. укладений між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» недійсним з моменту укладення.

Застосовано наслідки визнання недійсним іпотечного договору № 135-0111005/2фквіп-0 від 29.07.2008 р укладеного між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» у вигляді скасування заборони на відчуження заставного майна - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з внесенням відповідного запису до державних реєстрів.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 жовтня 2017 року заяву ПАТ «Дельта Банк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 29 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 135-0111005/ФКВ-0824.

29 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений іпотечний договір.

Предметом договору іпотеки є нерухоме майно - квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2008 року (а.с.13-14).

Позивач вважає, що були порушені житлові, майнові права неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є дитиною-інвалідом, оскільки правочин було укладено без надання дозволу органу опіки та піклування.

Проте з такими доводами позивача, з якими погодився суд першої інстанції, судова колегія погодитись не може з наступних підстав.

Так, згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є

недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1)перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2)враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3)з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд не врахував, що іпотекодавець не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилався на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладеному ОСОБА_3, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої особи на користування житлом.

Отже, суд неправильно застосували норми статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 177 СК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За викладених обставин ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України з прийняттям нової постанови про відмову позивачу у задоволенні позову.

В силу вимог ч.1,13ст.141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, має право на компенсацію за рахунок позивачів судових витрат пов'язаних з розглядом справи, а саме документально підтверджених витрат понесених нею на сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2014 року по цій справі скасувати та прийняти нову постанову про відмову ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», реєстраційної служби головного управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним договору іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» судові витрати в сумі 267 (двісті шістдесят сім) грн. 96 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2018 року.

Головуючий: Судді: