Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/848/17
Номер провадження 22-ц/796/1510/2018
Головуючий у суді першої інстанції К.А. Васалатій
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 березня 2018 року місто Київ

Номер справи 756/848/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Поливач Л.Д. (суддя - доповідач)

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2017 року, ухваленого у складі судді Васалатія К.А. в приміщенні Оболонського районного суду м.Києва о 12 год. 22 хв. (інформація про дату складення повного рішення не зазначена)

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, мотивованим тим, що 18 січня 2008 року між нею та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») було укладено кредитний договір для споживчих цілей № 053-2008-041 на придбання майна, згідно якого відповідач узяв на себе зобов'язання видати позивачу у якості кредиту грошові кошти в іноземній валюті в сумі 81000,00 швейцарських франків, з терміном погашення кредиту до 10.01.2038 року та процентною ставкою 10,45% річних. Проте, банком було порушено її законні права як позичальника та споживача фінансових послуг під час підписання спірного кредитного договору, про що їй стало відомо 10 січня 2017 року, а саме Банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів її в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, процентної ставки за кредитом, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту. Зазначила, що договір про надання споживчого кредиту № 053-2008-041 від 18 січня 2008 року за своїм змістом і текстом не відповідає вимогам законодавства України, інтересам та волі позичальника, у ньому відсутні істотні умови та їх зміст неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства. Звернула увагу на те, що її було ознайомлено лише з тією інформацією, яка була фактично викладена безпосередньо в змісті самого договору, який було розроблено Банком. Їй не було надано інших видів документів, зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, яка свідчила б про те, що Банк вчиняв дії щодо ознайомлення її як позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору. Вказала також про те, що Банком не проведено переддоговірну роботу, договір не виконано. Сам договір є таким, що суперечить нормам закону, а тому є недійсним, оскільки був укладений під впливом омани, із застосуванням Банком нечесної підприємницької практики, містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін та не містить усіх істотних умов загальної вартості кредиту. Вважає, що Банк у порушення вимог ч.2 ст. 11 та абзацу 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах. Також вважає, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від неї як позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку вона сплатила б Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, а тому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 053-2008-041 від 18.01.2008 року укладений між нею та ПАТ «Універсал Банк».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2017 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції у порушення вимог закону розглянув справу у її відсутність, незважаючи на подану нею заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою, чим позбавив її можливості подати відповідні докази для подальшого встановлення фактичних обставин справи. Вважає, що рішення суду не відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судом було порушено процесуальний порядок розгляду справи, навмисно позбавлено її можливості змінити позовні вимоги, витребувати докази, брати участь у дослідженні доказів, обмінюватися своїми усними судженнями, репліками, давати усні пояснення суду з приводу причини звернення до суду за захистом порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити апеляційну скаргу з викладених підстав.

Представник ПАТ «Універсал Банк» Сербіна А.О. у судовому засіданні апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги вважала безпідставними, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається, одним із доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 є порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді даної справи, оскільки суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, хоча вона подавала до суду заяву про відкладення судового засідання. Такі доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, матеріали справи свідчать про те, що не з'являючись у судові засідання ОСОБА_3 двічі подавала до суду заяви про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою. Подаючи таку заяву вдруге, вона додала до неї докази поважності причин неявки у попереднє судове засідання, а саме листок непрацездатності за березень 2017 року. Доказів поважності причин неможливості бути присутньою у судовому засіданні 09.06.2017 року через хворобу ОСОБА_3 суду першої інстанції не надала, але у заяві зазначала про поважність причин неявки (через хворобу) та просила відкласти розгляд справи.

Положеннями статті 173 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення) передбачено, що розпочинаючи розгляд справи суддя повинен, зокрема, з'ясувати чи підтримує позивач свої вимоги.

Як вбачається, таких вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки у суду не було правових підстав розглядати позовну заяву за відсутності позивача, не з'ясувавши при цьому чи підтримує вона заявлені вимоги та ухвалювати у справі судове рішення. У разі неявки належним чином повідомленого позивача у судове засідання, суд першої інстанції повинен був відкласти розгляд справи на іншу дату про що повідомити позивача або вирішити питання щодо залишення позову без розгляду, у випадку повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача про час та місце судового розгляду.

Крім того, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення).

Так, згідно зі ст. 213 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Так, ухвалюючи вірне по суті спору рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених нею позовних вимог, але обґрунтування таких своїх висновків суд у рішенні не виклав. Суд лише зазначив, що обставини на які посилається ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, оскільки її позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України. При цьому суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 215 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) ухвалив рішення, яке не обґрунтував належним чином та не навів у ньому мотивів, з яких вважав встановленою відсутність фактів, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не зазначив своїх висновків по суті позовних вимог, частково виклавши у рішенні лише зміст норм матеріального права, які на думку суду першої інстанції підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що таке рішення не може бути залишено в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову у задоволенні позову.

Так, відповідно до вимог статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як це передбачено ч.1 ст. 638 ЦК України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 18 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») було укладено кредитний договір для споживчих цілей № 053-2008-041 на придбання майна, згідно якого ПАТ «Універсал Банк» узяв на себе зобов'язання видати ОСОБА_3 у якості кредиту грошові кошти в іноземній валюті в сумі 81000 швейцарських франків, з терміном погашення кредиту до 10 січня 2038 року та процентною ставною 10,45% річних.

Згідно п.2.3 Кредитного договору видача Кредиту за цим Договором проводиться на поточний рахунок Позичальника, відкритий згідно умов п.2.1.3 даного Договору.

Як вбачається, Банком було виконано свої зобов'язання щодо видачі кредитних коштів, а саме кошти в сумі 81000,00 швейцарських франків було перераховано на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1,ч.2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений правочин під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, однією з умов чинності правочину є дотримання вимог щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб'єкта правочину, тому у випадку, коли воля суб'єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, зокрема, знаходилася під впливом обману, такі правочини визнаються недійсними.

Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що до укладення Кредитного договору Позичальником особисто заповнювалась анкета - заява на отримання іпотечного кредиту, в якій вона вказувала бажану суму та валюту кредиту, вартість забезпечення, строк кредитування та бажану відсоткову ставку, що в майбутньому було враховано Банком та прийнято рішення про надання кредиту, тобто Позичальник самостійно та за згодою банка визначила умови кредитування.

Таким чином, уклавши спірний кредитний договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі щодо строку, суми кредитування, процентної ставки і т.д. Договір укладений за домовленістю сторін (позивачем та відповідачем) з досягненням всіх істотних умов договору та згідно з діючим законодавством України. Своїм підписом під Кредитним договором та додатками до нього Позичальник підтвердила, що вона ознайомлена та погоджується з умовами кредитного договору. Тобто, уклавши Кредитний договір, Позичальник підтвердила, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та їй повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти, що передбачено п.8.5 Кредитного договору.

Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми закону слід зробити висновок про те, що обов'язок доведення факту умисного введення банком позивача в оману, покладається саме на позивача. Звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваного договору недійсним позивач повинна була довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами.

Як вбачається, ОСОБА_3, в силу зазначених норм закону, не надала суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, такі твердження лише є припущеннями, а сам факт невірного тлумачення закону не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено, що в діях банку при укладенні оспорюваного кредитного договору були наявні ознаки нечесності, що такий договір було укладено нею через свідоме введення її Банком в оману стосовно обставин законності та відповідності кредитного договору.

Разом з тим, із матеріалів справи та пояснень ОСОБА_3, наданих у суді апеляційної інстанції вбачається, що уклавши спірний договір позивач виконувала його умови з 2008 року по 2014 рік, повертаючи банку позичені кошти та виконуючи умови договору. Як пояснила суду позивач, вона припинила виконання умов кредитного договору у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, пов'язаним із підвищенням курсу іноземних валют у країні. Лише у січні 2017 року, після того, як банк звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, вважаючи договір укладений з банком таким, що суперечить вимогам закону, ОСОБА_3 звернулася до суду за захистом, на її думку, порушених прав споживача.

Однак, жодних доказів, які б підтверджувати обставини викладені у позовній заяві матеріали справи не містять. Таких доказів не додано ОСОБА_3 до апеляційної скарги. Посилання позивача на ту обставину, що суд першої інстанції розглянувши справу у її відсутність позбавив її можливості подати до суду заяву про збільшення позовних вимог, інші докази на підтвердження викладених у позові обставин справи колегією суддів відхиляються, оскільки направляючи до суду першої інстанції заяви про відкладення розгляду справи позивач не була позбавлена можливості надіслати будь-які інші заяви, клопотання, зокрема, і позовну заяву із збільшеними позовними вимогами та інші докази, які вона мала намір подати до суду. Таким своїм правом ОСОБА_3 в суді першої інстанції не скористалася.

З наведених підстав судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи позивачу було відмовлено у прийнятті позовної заяви у новій редакції та фактично з новим предметом позову (визнання іпотечного договору недійсним)

Крім того апеляційний суд відмовив у клопотанні про витребування оригіналів документів пов'язаних з кредитною справою ОСОБА_3, які позивач просила витребувати для підтвердження доводів викладених у позовній заяві, оскільки у матеріалах справи містяться належним чином завірені Банком копії цих документів. Суд не вбачав підстав досліджувати оригінали цих документів.

Твердження ОСОБА_3 про те, що їй не було надано взагалі ніякої інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту є безпідставними, оскільки вона визначена в Додатку №1 та Додатку №2 до Кредитного договору, а саме визначаються: розміри погашення основної суми кредиту, проценти за користування кредитом, платежі за надані супутні послуги на користь банку та на користь третіх осіб, розмір процентної ставки, абсолютне значення подорожчання кредиту.

Не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що Банком порушено вимоги ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, виходячи з наступного.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Як вбачається, у п. 8.5 Кредитного договору Позичальник підтверджує, що до укладення нею цього Договору вона була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у Кредитора, а саме: найменування та місцезнаходження Кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, яким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями Позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); орієнтовну сукупну вартість кредиту (з урахуванням: (а) процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); (б) варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; (в) можливості та умов дострокового повернення кредиту) тощо.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, як позичальнику, надавалась письмова Інформація для клієнта згідно вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в якій зазначено параметри кредиту, додаткові витрати, графік погашення, цільова аудиторія, цільове використання кредиту, вид забезпечення, умови кредитування, строк кредитування, валюта кредиту, мінімальна сума кредиту, максимальний розмір кредиту, плата за кредит, тип ставки, метод нарахування процентів тощо. З вищевказаними умовами кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, а також перевагами і недоліками продукту Позичальник ознайомлена, про що свідчить її підпис під даною інформацією.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що сторонами в момент укладення договору виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов'язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору.

При цьому апеляційний суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 на положення ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» про нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману, споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, з огляду на наступне.

Відповідно до положень, закріплених у пункті 2 частини першої, частинах другій та шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається, Банк інформацію щодо основних характеристик надав у вигляді істотних умов кредитного договору, а саме даний кредит був наданий 18 січня 2008 року, відповідно до п. 1.3. Кредитного договору кредит використався на придбання майна Позичальника, згідно п. 1.1. Кредитного договору встановлена відсоткова ставка у розмірі 10,45% річних, а за користування кредитом понад встановлений Кредитним договором строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 31,35% річних.

Отже, під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що сторонами в момент укладення договору було виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов'язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, а тому визнання недійсним спірного кредитного договору з наведених підстав суперечить вимогам закону та встановленим судом обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача спростовуються змістом кредитного договору та матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу суду і доводи ОСОБА_3 щодо порушення судом норм ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року, визначено право на справедливий суд, згідно якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Як вбачається, матеріали справи не містять доказів порушення судом положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_3 не була позбавлена права на захист, судом були досліджені надані нею докази на підтвердження зазначеного у заяві. Розглянувши справу без участі позивача суд першої інстанції ухвалив у справі вірне по суті рішення. Справа знаходилася у провадженні суду з січня 2017 року та до червня 2017 року позивач мала можливість подати безпосередньо до канцелярії суду чи направити поштою відповідні докази, заяви чи клопотання, таке своє право позивач не використала. Крім того, позивач не була позбавлена можливості подати до суду апеляційної інстанції докази на підтвердження порушення її права.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть бути взяті судом до уваги як обґрунтовані.

Так, положеннями п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням зазначеного дійшов висновку про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, розглянув справу за відсутності позивача, неповно з'ясував обставини, що мали значення для справи, не обґрунтував належним чином підстави відмови у задоволенні позовних вимог. Ухваливши по суті спору вірне рішення, суд не мотивував його належним чином, що, у свою чергу, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, надавши правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову з наведених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 02 квітня 2018 року.

Судді: Л.Д. Поливач

І.М.Вербова

О.В.Шахова