Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 751/3836/15-ц

провадження № 61-6593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Лакізи Г. П., Харечко Л. К., додаткову постанову апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Лакізи Г. П., Харечко Л. К. і ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Лакізи Г. П., Харечко Л. К. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року у складі судді Мороз К. В., додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2016 року у складі судді Мороз К. В. та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 04 січня 2011 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого вона позичила ОСОБА_3 296 000 грн зі сплатою 24 % річних та кінцевим терміном повернення до 04 січня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 04 січня 2011 року між нею і ОСОБА_2 було укладено договори застави і поруки.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року з ОСОБА_3 достроково було стягнуто заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року у розмірі 556 682,68 грн. Рішення суду відповідачем не виконано.

ОСОБА_2 як майновий поручитель частково погасив заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року, сплативши 02 травня 2015 року 238 392,00 грн.

На підставі вказаного, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22 серпня 2016 року, ОСОБА_1 просила суд: стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_2 159 951,79 грн, з яких: 65 201,05 грн - заборгованість за процентами за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року, 94 750,74 грн - пеня за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року та стягнути з ОСОБА_2 як солідарного боржника заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року у розмірі 556 682,68 грн.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 4 січня 2011 року у розмірі 159 951 грн 79 коп, з яких: 65 201 грн 05 коп. - проценти за період з 1 липня 2014 року по 31 травня 2015 року, 24 247 грн 60 коп. - пеня по несплачених процентах за період з 1 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року, 70 503 грн 14 коп. - пеня за несвоєчасне повернення позики за період з 1 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року.

У рахунок солідарного виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року у справі № 751/1164/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 4 січня 2011 року у розмірі 556 682 грн 68 коп.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 6 366 грн 59 коп. та з ОСОБА_3 - 799 грн 76 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачами не надано доказів виконання зобов'язань за договором позики від 04 січня 2011 року, то відповідно до статей 526, 543, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України позовні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості у розмірі 159 951,79 грн підлягають задоволенню.

Задовольняючи вимоги про стягнення з ОСОБА_2 як солідарного боржника заборгованості за рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року, суд виходив із того, що позикодавцем вимогу до поручителя пред'явлено з дотриманням строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому поручитель повинен відповідати за зобов'язаннями позичальника за договором позики від 04 січня 2011 року

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року і додаткове рішення цього суду від 29 вересня 2016 року змінено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 87 631 грн 14 коп.; зазначено, що рішення в цій частині необхідно виконувати одночасно з рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року у справі № 751/1164/14-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів у такий спосіб, щоб загальна сума стягнутого за цими двома рішеннями з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не перевищила розміру позики у 296 тис. грн та загального розміру стягнень у 556 682 грн 68 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за договором позики у розмірі 165 159 грн 36 коп.

Рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики у розмірі 87 631 грн 14 коп. і процентів за користування позикою у розмірі 165 159 грн 36 коп. ухвалено не звертати до виконання на загальну суму 238 392 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн 38 коп.

Повернуто ОСОБА_2 3 559 грн 06 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року виправлено описки у резолютивній частині рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року, а саме:

- замість слів і цифр: «Стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 87 631 грн 14 коп. на повернення позики», зазначено - «Стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 214 521 грн 20 коп. на повернення позики»;

- замість слів і цифр: «Стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 165 159 грн 36 коп. процентів за договором позики», зазначено - «Стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 171 469 грн 30 коп. процентів за договором позики»;

- замість слів і цифр: «Дане рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 87 631 грн 14 коп. на повернення позики і 165 159 грн 36 коп. процентів не звертати до виконання на загальну суму 238 392 грн», зазначено - «Дане рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 214 521 грн 20 коп. на повернення позики і 171 469 грн 30 коп. процентів за договором позики не звертати до виконання на загальну суму 194 446 грн 96 коп.»;

- замість слів і цифр: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 908 грн 38 коп. судового збору», зазначено - «Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 326 грн 01 коп. судового збору»;

- замість слів і цифр: «Повернути ОСОБА_2 3 559 грн 06 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги», зазначено - «Повернути ОСОБА_2 2 037 грн 68 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги».

Додатковою постановою апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року з метою виключення подвійного стягнення процентів за користування позикою у розмірі 106 267 грн 98 коп. за період з 26 січня 2013 року по 30 червня 2014 року рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року в частині їх стягнення ухвалено виконувати одночасно з рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жотвня 2014 року у справі № 751/1164/14-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у такий спосіб, щоб загальна сума стягнутого за цими двома рішеннями з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не перевищувала загального розміру процентів у 218 232 грн 85 коп. та загального розміру всіх стягнень за рішенням від 24 жовтня 2014 року у справі № 751/1164/14-ц у 556 682 грн 68 коп.

Судові рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вперше позикодавцем вимога до поручителя про погашення заборгованості за договором позики від 04 січня 2011 рокубула пред'явлена 26 липня 2013 року, тому порука ОСОБА_2 припинилася в частині щомісячних зобов'язань за цим договором, при цьому порука є чинною в частині зобов'язань, які виникли після 25 січня 2013 року. На підставі вказаного, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з позичальника і поручителя заборгованості за договором позики, при цьому, керуючись положеннями третьої статті 551 ЦК України, відмовив у задоволенні вимог про стягнення неустойки.

Крім того, суд на підставі статті 217 ЦПК України визначив порядок виконання свого рішення та вжив заходів для забезпечення його виконання, про що прийняв додаткову постанову.

У касаційних скаргах, поданих у січні і лютому 2018 року, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року, додаткову постанову апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно вважав, що нею частково пропущено строк пред'явлення позовних вимог до поручителя, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України, оскільки з цим позовом вона звернулася у квітні 2015 року, тобто в межах шестимісячного строку з дня набрання рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року, яким було задоволено її вимоги про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за договором позики. При цьому апеляційний суд помилково вважав, що строком виконання зобов'язань за договором позики від 04 січня 2011 року є строк щомісячного погашення позики та процентів, який не може застосовуватися, оскільки позичальник не здійснив жодного платежу за графіком, встановленим у договорі.

Також стверджує про порушення апеляційним судом норм процесуального права при постановленні ухвали про виправлення описок, оскільки її належним чином не повідомлено про судове засідання та внесені судом виправлення не відносяться до описок або арифметичних помилок, право на виправлення яких передбачено статтею 269 ЦПК України.

Також апеляційним судом при прийнятті додаткової постанови порушені вимоги процесуального закону, оскільки ЦПК України 2004 року не було передбачено можливості винесення додаткової постанови.

У березні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу вказуючи на те, що зі скаргою ОСОБА_1 не погоджується, тому просить скасувати ухвалені у справі судові рішення з підстав, зазначених у його касаційній скарзі.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року, додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року в частині стягнення з нього коштів та судового збору скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову до нього.

Касаційна скарга мотивована тим, що пунктом 9 договору позики від 04 січня 2011 року передбачено, що позичальник зобов'язаний повністю повернути позику і сплатити проценти за користування позикою незалежно від настання строку виконання зобов'язання у визначених випадках, зокрема, у зв'язку з несплатою процентів за користування позикою та самої суми позики, якщо прострочення виконання цих зобов'язань більше трьох місяців.

Таким чином, якщо прострочення виконання зобов'язань за цим договором більше трьох місяців, у позичальника виникає обов'язок повністю повернути позику і сплатити проценти за користування позикою.

Зі змісту рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року вбачається, що позов про дострокове повернення позики та процентів за користування позикою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 пред'явила 03 лютого 2014 року, тому станом на вказану дату позичальник вважався таким, що допустив прострочення грошового обов'язку більше ніж на три місяці.

Отже, при зверненні ОСОБА_1 до суду з цим позовом у квітні 2015 року нею пропущено встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк для пред'явлення вимог до поручителя.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити повністю, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - частково.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд установив, що з 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 296 000 грн зі сплатою 24 % річних з кінцевим терміном повернення позики до 04 січня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір застави, згідно з яким ОСОБА_2 передав в заставу: автомобіль марки Renault, номерний знак НОМЕР_3, напівпричіп бортовий марки Kaiser, номерний знак НОМЕР_1, автомобіль марки Renault, номерний знак НОМЕР_4; напівпричіп бортовий марки ПП, номерний знак НОМЕР_2.

Також між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 04 січня 2011 року було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язався солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором позики від 04 січня 2011 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року у розмірі 556 682,68 грн, з яких: 296 000 грн - сума позики, 218 232,85 грн - проценти за користування позикою за період з травня 2011 року до 30 червня 2014 року, 42449,83 грн - пеня за період з 01 серпня 2013 року по 30 червня 2014 року.

Вказане рішення суду не виконано.

ОСОБА_2, як майновий поручитель, відчужив належні йому транспортні засоби та 02 травня 2015 року в рахунок виконання зобов'язань за договором позики від 04 січня 2011 року сплатив ОСОБА_1 238 392 грн.

Оскільки зобов'язання за договором позики від 04 січня 2011 року залишаються невиконаними, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом в якому просила стягнути солідарно з позичальника і поручителя заборгованість по сплаті процентів та пені, яка не була стягнута рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року, та стягнути з ОСОБА_2 як із солідарного боржника заборгованість, визначену вказаним рішення суду.

Вирішуючи питання про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення ‒ невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-125цс14, пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, тому у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте у зв'язку з порушенням ОСОБА_3 зобов'язань щодо повернення позики та процентів за користування позикою, ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використала своє право дострокової вимоги стягнення з позичальника заборгованості за договором позики від 04 січня 2011 року, пред'явивши 03 лютого 2014 року до нього позов, який було задоволено рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором позики, сплату процентів за користування позикою та пенею, позикодавець відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінила строк виконання основного зобов'язання з 04 січня 2016 року на 03 лютого 2014 року й була зобов'язана пред'явити позов до поручителя ‒ протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) з дня зміни строку виконання основного зобов'язання.

Вказане відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15.

З указаного вбачається, що позикодавцем пропущено шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги до поручителя, оскільки з відповідним позов ОСОБА_1 звернулась 04 квітня 2015 року, що свідчить про припинення поруки ОСОБА_2 за договором позики від 04 січня 2011 року.

Таким чином, висновки судів в частині солідарного стягнення заборгованості за договором позики від 04 січня 2011 року з ОСОБА_2 є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі.

Разом з тим, вимоги позичальника про стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року у розмірі 65 201,05 грн та пені за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року у розмірі 94 750,74 грн є законними і обґрунтованими, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору позики, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, документально підтверджені судовівитрати у розмірі 7 579,00 грн за поданняапеляційної скарги та 7 366,46 грн за подання касаційної скарги підлягають компенсації ОСОБА_2 за рахунок держави, оскільки позивач як інвалід ІІ групи звільнена від сплати судового збору, та у зв'язку з частковим задоволенням позову ОСОБА_1 з ОСОБА_3 необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1 599,52 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416,418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року, додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2016 року, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року, додаткову постанову апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року і ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 січня 2010 року у загальному розмірі 159 951,79 грн, яка складається із: заборгованості за процентами за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року у розмірі 65 201,05 грн, пені за несвоєчасне повернення позики за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 70 503,14 грн та пені за несвоєчасне повернення процентів за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 24 247,60 грн.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Судові витрати у розмірі 14 945,46 грн компенсувати ОСОБА_6 за рахунок держави.

Стягнути ОСОБА_3 в дохід держави судовий збур у розмірі 1 599,52 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк