Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 381/4968/16-ц

провадження № 61-145св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Комунальний заклад Київської обласної ради «Меморіальний музей К. Г. Стеценка»,

третя особа - директор Комунального закладу Київської обласної ради «Меморіальний музей» К. Г. Стеценка» МондзелевськийЕдуард Адольфович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2017 року, у складі колегії суддів: Іванової І. В., Таргоній Д. О., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Меморіальний музей К. Г. Стеценка» (далі - КЗ КОР «Меморіальний музей К. Г. Стеценка») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала двірником, прибиральником у Меморіальному музеї К. Г. Стеценка з 31 жовтня 2014 року. Наказом від 22 серпня 2016 року № 36-к була звільнена за переводом згідно статті 32 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та призначена на посаду завгоспа із встановленням випробувального терміну в один місяць. Однак, 14 листопада 2016 року позивач була звільнена за статтею 28 КЗпП України за негативними результатами випробувального терміну на відповідність займаній посаді.

Зазначала, що при звільненні їй на ознайомлення дали наказ в якому дата випробування була визначена не один, а три місяці і підпис під цим наказом був підроблений, вона такий наказ не підписувала.

Оскільки нарікань на її роботу протягом місяця не було і вона продовжувала працювати після закінчення такого терміну, вважає, що її звільнено незаконно.

На підставі вищевикладеного просила поновити її на посаді завгоспа у Меморіальному музеї К. Г. Стеценка та стягнути на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу з 17 листопада 2016 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року, у складі головуючого-судді Чернишової Є. Ю., позовні вимоги задоволено.

ОСОБА_4 поновлено на посаді завгоспу КЗ КОР «Меморіальний музей К. Г. Стеценка» з 18 листопада 2016 року.

Стягнуто з КЗ КОР «Меморіальний музей К. Г. Стеценка» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18 430,72 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що КЗ КОР «Меморіальний музей К. Г. Стеценка» протиправно звільнено ОСОБА_4 із займаної посади за результатами випробування, оскільки відповідачем незаконно був встановлений строк випробування при переведенні на посаду завгоспа.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 5 грудня 2017 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звільнення позивача з роботи за статтею 28 КЗпП України за результатами випробування проведено відповідачем із дотриманням вимог закону, тому позовні вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення її на роботі, задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим підстави задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив всі фактичні обставини у справі та не дослідив висновок суду першої інстанції щодо незаконного встановлення відповідачем випробувального строку при переведенні позивача на іншу посаду.

Суд апеляційної інстанції формально поставився до наданих відповідачем доказів та помилково вказав, що матеріали справи містять акти про відсутність позивача на робочому місці, оскільки у справі міститься лише один акт про відсутність позивача, інший - про відмову від підпису наказу про звільнення.

В матеріалах справи немає жодних доказів, які б підтверджували вимоги відповідача про відібрання з неї пояснень щодо порушення трудової дисципліни, які зазначені в службових доповідних. Також немає жодного складеного акту про її відмову надати пояснення щодо порушення трудової дисципліни та виконання функціональних обов'язків. Крім того зазначає, що дисциплінарні стягнення про порушення трудової дисципліни на неї не накладалися, а сама по собі службова доповідна не встановлює вину працівника.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження в наведеній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 03 жовтня2014 року прийнята на роботу двірником, прибиральником до відповідача КЗ КОР «Меморіальний музей К. Г. Стеценка» (а.с. 2).

22 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача з заявою про призначення її з 23 серпня 2016 року на посаду завгоспа в порядку переводу з посад прибиральниці і двірника.

У вищезазначеній заяві позивач зазначила про те, що із встановленням випробувального терміну і посадовою інструкцією вона ознайомлена (а.с. 23).

Згідно наказу від 23 серпня 2016 року № 36-к, який містить особистий підпис ОСОБА_4, її звільнено з посади двірника, прибиральника з 22 серпня 2016 року та призначено з 23 серпня 2016 року на посаду завгоспа музею, згідно статті 32 КЗпП України із встановленням відповідно до статей 27-28 КЗпП України випробувального терміну на відповідність в займаній посаді терміном 3 місяці (а.с. 4).

Наказом від 14 листопада 2016 року № 48-к вирішено припинити подальше проходження ОСОБА_4 випробувального терміну на посаду завгоспа та звільнити її з посади завгоспа згідно статті 28 КЗпП України за негативними результатами випробувального терміну на відповідність займаній посаді з 17 листопада 2016 року (а.с. 3).

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно частин 1, 3 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців (частина 1 статті 27 КЗпП України).

В листі Міністерства соціальної політики України від 04 квітня 2012 року № 54/06/187-12 роз'яснюється, що умова про випробування буде вважатися законною у таких випадках: умова про випробування внесена в письмово оформлений трудовий договір і повторена у наказі про прийняття на роботу; умова про випробування застережена в заяві про прийняття на роботу і повторена в наказі про прийняття на роботу; умова про випробування не міститься в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку до початку роботи; умова про випробування не застережена в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений після початку роботи і при цьому він не заперечував проти внесення в наказ такої умови.

Ураховуючи наведене, умова про випробування, яка зазначена в самій заяві про призначення на посаду завгоспа позивачем і повторена в наказі про прийняття на роботу, є законною.

Згідно зі статтею 28 КЗпП України розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, обґрунтовано виходив із того, що звільнення позивача з роботи за статтею 28 КЗпП України за результатами випробування проведено відповідачем із дотриманням вимог закону.

До такого висновку апеляційний суд дійшов без порушень норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції формально поставився до наданих відповідачем доказів та помилково вказав, що матеріали справи містять акти про відсутність позивача на робочому місці, оскільки у справі міститься лише один акт про відсутність позивача, інший - про відмову від підпису наказу про звільнення не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки судом досліджувались матеріали справи та зроблений висновок про те, що розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування згідно акту про відсутність позивача на робочому місці, службових доповідних про неналежне виконання ОСОБА_4 своїх службових обов'язків відбулося відповідно до вимог закону (а.с. 26-29).

Крім того доводи касаційної скарги про те, що немає жодного складеного акту про відмову позивача надати пояснення щодо порушення трудової дисципліни й виконання функціональних обов'язків та те, що дисциплінарні стягнення про порушення трудової дисципліни на неї не накладалися, а сама по собі службова доповідна не встановлює вину працівника не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про те, що питання про відповідність чи невідповідність працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає власник або уповноважений ним орган та не може вирішуватись судом.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук