Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

місто Київ

справа № 595/485/17

провадження № 61-11559св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач (заявник) - Приватне акціонерне товариство «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ» на рішення Апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Парандюк Т. С., Дикун С. І. від 12 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 у березні 2017 року звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ» (далі - ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ») про поновлення його на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, просив скасувати наказ від 20 лютого 2016 року № 31 та поновити його на посаді виконавчого директора ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ», стягнути на свою користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу, судові витрати покласти на відповідача.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до наказу ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ» від 20 лютого 2017 року № 31 його, ОСОБА_4, звільнено з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків. На переконання позивача, наказ підлягає скасуванню, оскільки в ньому не зазначено, яка шкода заподіяна відповідачу одноразовим грубим порушенням позивачем своїх трудових обов'язків, який трудовий обов'язок та коли порушено позивачем; чим був обумовлений відповідний трудовий обов'язок позивача. Дисциплінарне стягнення накладено з порушенням вимог статей 148, 149 КЗпП України.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 14 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідачем пропущено строк притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, передбаченої правилами статті 148 КЗпП, а тому по суті позовні вимоги позивача є обґрунтованими. Проте, позивач подав до суду позовну заяву, підписану й датовану ним 15 березня 2017 року, лише 22 березня 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності, який закінчився 20 березня 2017 року, про що зазначив відповідач у запереченнях проти позову. Позивач не просив поновити строк позовної давності, а тому у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення. Апеляційний суд скасував наказ від 20 лютого 2017 року № 31 та поновив ОСОБА_4 на посаді виконавчого директора ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ» з 21 лютого 2017 року; стягнув з ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ» на користь ОСОБА_4 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 64 251, 42 грн за вирахуванням обов'язкових платежів; розподілив судові витрати.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції з тих підстав, що вони не відповідають обставинам справи та зібраним у справі доказам. Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся до суду у встановлені законом строки, оглянувши в судовому засіданні проставлений на копії позовної заяви ОСОБА_4 оригінал вхідного штампу Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2017 року. Позов за висновками апеляційного суду є обґрунтованим, оскільки позивача безпідставно звільнено з займаної посади та з пропущенням строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбаченого у статті 148 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, здійснити розподіл судових витрат.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції в судовому засіданні не досліджував оригінал екземпляру позовної заяви ОСОБА_4 зі штампом Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2017 року, про огляд такого письмового доказу в судовому засіданні не оголошував, представнику відповідача не надавав можливість її оглянути та висловити свої пояснення стосовно такого доказу. Відомості щодо дати звернення позивача з позовом до суду спростовуються іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах цивільної справи, - позовною заявою з відбитком штампу суду про отримання процесуального документа 22 березня 2017 року, а також відомостями про реєстрацію позовної заяви в автоматизованій системі документообігу суду того ж дня. Наведене, на переконання заявника, свідчить про неналежне дослідження апеляційним судом обставин справи, доказів, у зв'язку з чим зроблено помилковий висновок, що позовна заява подана до суду 15 березня 2017 року. Суд апеляційної інстанції дослідив доказ, наданий позивачем до апеляційного суду, не з'ясувавши поважності причин ненадання такого доказу до суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд, за твердженнями заявника, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, в ухвалі суду не наведено мотивів відмови у задоволенні цього клопотання. Наслідком неправильного встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи є неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 233 КЗпП України та статті 267 ЦК України щодо строку позовної давності та наслідків його спливу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ».

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України, судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 28 лютого 2018 року.

Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з наказом від 11 квітня 2006 року № 10 ОСОБА_4 прийнятий на роботу в Закритому акціонерному товаристві «Галспирт» (далі - ЗАТ «Галспирт») на посаду генерального директора. Позивач 26 липня 2010 року призначений на посаду виконавчого директора відповідно ЗАТ «Галспирт» до наказу від 26 липня 2010 року № 83.

Згідно зі статутом ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ», затвердженим рішенням загальних зборів акціонерів, протокол № 1 від 18 квітня 2011 року, це товариство є правонаступником ЗАТ «Галспирт».

Наказом від 20 лютого 2017 року № 31 ОСОБА_4 звільнений з посади згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Відповідно до наказу від 20 лютого 2017 року № 31, книги обліку трудових книжок ПрАТ «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ», ОСОБА_4 був з ним ознайомлений та отримав наказ про звільнення 20 лютого 2017 року, про що свідчить його підпис.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки він був звільнений із займаної посади 20 лютого 2017 року, в суд з позовом звернувся 15 березня 2017 року, про що свідчить оглянута в судовому засіданні апеляційного суду копія позовної заяви ОСОБА_4 з проставленим на ній оригіналом відбитку вхідного штампу Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2017 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив висновок, що позивач не пропустив строк звернення до суду з позовом, дослідивши оригінал екземпляру позову ОСОБА_4 із відміткою суду першої інстанції про отримання цього процесуального документа 15 березня 2017 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилом частини першої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Застосовуючи наведені норми права до спірних правовідносин та враховуючи встановлені обставини у справі, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про подання позову у встановлений законом строк.

Доводи заявника в частині застосування строку позовної давності зводяться до переоцінки доказів у справі, копія відповіді Бучацького відділення поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 17 листопада 2017 року №11239/103/01 2012, надана заявником до суду касаційної інстанції, не може бути досліджена Верховним Судом, оскільки такий доказ не досліджувався судами першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції за правилами статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Інших доводів стосовно неправильного застосування норм матеріального права крім застосування строку позовної давності заявником не наводилось.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції правил дослідження екземпляру позову ОСОБА_4 зі штампом суду першої інстанції про отримання процесуального документа 15 березня 2017 року, відхилені Верховним Судом, оскільки позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а отже, не міг передбачати, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, яка судом першої інстанції позивачу не надсилалась, в матеріалах справи відсутні відомості про її отримання, а тому апеляційний суд був вправі досліджувати такі докази.

Верховний Суд у визначенні найсправедливішого рішення у цій справі керується статтею 2 ЦПК України, за змістом якої завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи повною мірою виконав завдання цивільного судочинства, метою якого є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Оскільки датою отримання копії оспорюваного наказу про звільнення є 20 лютого 2017 року, то за правилами статті 253 ЦК України перебіг позовної давності розпочався 21 лютого 2017 року та закінчився 21 березня 2017 року відповідно до правил статті 254 ЦК України. Судом апеляційної інстанції встановлено подання позову до суду першої інстанції у місячний строк, 15 березня 2017 року.

При цьому, відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Під час вирішення питання про застосування строку позовної давності, суд повинен враховувати поважність причин такого пропуску, поведінку позивача, а також період часу, який пропущений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Враховуючи, що строк оскарження наказу про звільнення закінчився 21 березня 2017 року, а за твердженнями відповідача та наявним у матеріалах справи екземпляром позову, ОСОБА_4 звернувся до суду 22 березня 2017 року, пропущення строку в один день є неістотним, що не може позбавляти позивача права на судовий захист. У такій правовій ситуації завдання цивільного судочинства, захист порушених прав, має пріоритет у вирішенні такого питання, а усі сумніви мають тлумачитися на користь особи, щодо порушення прав та законних інтересів якої зробили висновки суду як першої, так й апеляційної інстанцій.

Доводи заявника про те, що апеляційним судом необґрунтовано відхиллено клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи визнаються Верховним Судом безпідставними. Відповідно до підпункту 3.2.4 пункту 3 глави 2 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, завданням судової технічної експертизи є визначення відносної давності виконання документа або його фрагментів, а також послідовності нанесення штрихів, що перетинаються. Враховуючи, що у часі подання позову, що зазначений на екземплярі суду та екземплярі позивача існує різниця у сім днів, судовий експерт, виходячи із завдань експертизи, позбавлений можливості надати точну відповідь щодо дати реєстрації позову 15 березня 2017 року чи 22 березня 2017 року.

Інших доводів щодо неправомірності оскаржуваних судових рішень касаційна скарга не містить, правомірність висновків судів попередніх інстанцій у висновках про порушення вимог трудового законодавства під час звільнення позивача у касаційній скарзі не заперечується.

Зважаючи на зазначене, оцінюючи доводи касаційної скарги в цілому, суд має виходити з імперативного припису правила частини другої статті 410 ЦПК України, згідно з яким не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Доводи касаційної скарги носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ГАЛІЦІЯ ДИСТИЛЕРІ» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик