Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 442/5640/14-ц

провадження № 61-4020св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Летнянська сільська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2015 року в складі суддів: Бойко С. М., Берези В. І., Бакуса В. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем є власниками суміжних будинковолодінь і мають спільний проїзд, на якому відповідач без законних на те підстав установила огорожу, яку на його вимогу та на вимогу сільської ради відмовляється зняти в добровільному порядку.

Відповідач також відмовляється повернути самовільно зайняту земельну ділянку за належністю, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні його земельною ділянкою.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у складі судді Івасівки А. П. позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою - проїздом, що в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, звільнивши таку самовільно зайняту земельну ділянку та забравши з неї металеву огорожу.

Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом встановлено факт самовільного закриття відповідачем заїзду (проїзду) між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, який передбачений схемою-планом, рішення уповноваженого органу на його закриття чи зміну цільового призначення не виносилося; без належної згоди інших користувачів, та дозволу органу влади, що створює незручності позивачу, і саме відповідач заперечує про відкриття проїзду, чим порушує право позивача.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не довів факту порушення діями відповідача його прав як власника будинку та/або як користувача земельної ділянки, закріпленої за будинком.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував усіх обставин справи, прийняв новий доказ від відповідача, який не обґрунтував причини неможливості надання такого доказу суду першої інстанції.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, підстав для його скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

24 січня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями частин першої і другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_4 є власником суміжного з позивачем житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 22 вересня 2009 року № 189 відповідачу ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,23 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,26 га для ведення особистого селянського господарства для вирішення питання про безоплатну передачу землі у власність.

Рішенням Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 10 вересня 2014 року № 308 позивачу ОСОБА_3 було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 площею 0,14 га.

З плану забудови садиби (викопіювання з плану забудови ОСОБА_4.) від 25 лютого 1974 року вбачається, що між спірними земельними ділянками передбачено проїзд, огорожі немає.

Згідно з викопіювання з плану забудови ОСОБА_3 від 1997 року між спірними земельними ділянками передбачено проїзд.

Суд першої інстанції за результатами перевірки зібраних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач довів належними та допустимими доказами, що відповідач порушив його права як землекористувача, самовільно зайнявши землі загального користування (проїзду), у зв'язку з чим порушив право ОСОБА_3 на користування належним йому майном, оскільки металева огорожа перешкоджає доступу до його земельної ділянки та будинку.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 є обґрунтованим.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що заїзд до будинку позивача є з іншої сторони і жодних перешкод у доступі до будинку та земельної ділянки немає, а тому це не порушує права позивача як землекористувача, і його вимога про усунення йому перешкод у користуванні спільним проїздом є безпідставною, оскільки вирішення питання про надання у користування земельної ділянки під влаштування заїзду чи проїзду за рахунок земель загального користування, які відносяться до комунальної власності, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону.

Належними та допустимими доказами позивач довів, що внаслідок встановлення огорожі ОСОБА_4 на землях загального користування (проїзду) порушується його право на користування своєю земельною ділянкою та будинком, оскільки встановлення огорожі та вчинення перешкод у користуванні такими земельними ділянками заборонено.

Суд апеляційної інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

З урахуванням вимог підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, з ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, - судовий збір у розмірі 292,32 грн.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2015 року скасувати, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, - судовий збір у розмірі 292,32 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик