РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/632/18

Провадження № 2/643/2654/18

02.04.2018 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Довготько Т.М.

за участю секретаря судового засідання Бахметьєвої Ю.С.

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати недійним, укладений 22.05.2013року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, договір дарування квартири №121, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Акадеімка Павлова, 162Б, житловою площею 45,6 кв.м., загальною площею 64,8 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №1306; стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що 01.06.2008 року, помер ОСОБА_5, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. У звязку з втратою годувальника, 14.10.2008року їй довічно призначено пенсію. Оскільки 14.10.2003року вона була звільнена з посади, яку обіймала у ВАТ «Харківський підшипниковий завод», у звязку зі скороченням штату, то єдиним джерелом доходу після смерті чоловіка була пенсія, якої вистачало лише на найнеобхідніше. Вона, як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду, підтримки та матеріальної допомоги, неодноразово, після смерті чоловіка, зверталась за допомогою до сина ОСОБА_3 Однак, необхідну допомогу та догляд отримувала не завжди і виключно на власний розсуд відповідача. Враховуючи таку поведінку та ставлення сина, вона мала намір передати належну їй квартиру сторонній особі взамін на необхідну їй допомогу, про що повідомила відповідача. Після чого, відповідач почав систематично відвідувати матір, сплачував комунальні послуги, привозив продукти та медикаменти, допомагав виконувати роботу по дому. Вона у свою чергу погодилась передати, належну їй на праві власності квартиру відповідачу. Згодом, відповідач запропонував оформити їхню з позивачем домовленість. 22.05.2013року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири. Однак, вона не мала наміру укладати договір на безоплатну передачу квартири своєму синові ОСОБА_3 До укладення і на момент укладення Договору дарування вона розрахувала на те, що відповідач буде у подальшому матеріально допомагати та доглядати за нею, сплачувати витрати на оплату житлово-комунальних послуг, допоможе зробити в квартирі ремонт, виконуватиме всю необхідну роботу. Вона не сприймала договір, який укладає, договором дарування. Ні відповідач, ні нотаріус не розяснили, що договір, який вона мала намір укласти повинен мати назву договору довічного утримання та містити умови такого утримання. Вона погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність сина лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникають після його укладення. Після укладення оспорюваного договору, відповідач періодично допомагав їй, здійснював необхідний догляд та надавав матеріальну допомогу. Однак, з вересня 2017року, відповідач не відвідує її, жодної допомоги та підтримки не надає. В останній розмові відповідач повідомив, що жодних зобовязань перед нею не має, та не має фінансової можливості їй допомагати. Вона звернулася до адвоката, який ознайомившись з текстом оспорюваного договору, повідомив про те, що вона помилялася щодо обовязку відповідача допомагати їй, оскільки укладений нею договір є договором дарування, зміст якого не передбачає жодних зобовязань відповідача щодо її утримання. У звязку з чим вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила позов задовольнити з підстав викладених вище.

Відповідач ОСОБА_3 в підготовче судове засідання не зявився, надав до суду заяву про визнання позову, в якій відповідач зазначив, що користуючись своїм правом, передбаченим п.1 ч.2 ст.49, ч.2 ст.206 ЦПК України, він повністю визнає заявлені у позові вимоги та викладені обставини і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Просить провести розгляд справи за його відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в підготовче судове засідання не зявилася, надіслала до суду заяву, в якій просить судове засідання проводити за її відсутності.

Заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ветераном праці та пенсіонером, та з 2008року отримує пенсію у разі втрати годувальника /а.с.13/.

Як вбачається з копії довідки ГУПФУ в Харківській області, Вотсрікова за період з 01.01.2013року по 31.12.2013року отримала пенсію в загальному розмірі 16842,28грн. /а.с.14/.

Так, 22.05.2013року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №1306 /а.с.6/.

Відповідно до п.1 вказаного Договору, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 безоплатно, а ОСОБА_3 прийняв у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 45,6 кв.м., загальною площею 64,8 кв.м.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими обставинами.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У ході розгляду справи було встановлено, що на час укладення договору позивач була особою похилого віку, з 2008 року пенсіонером, відтак потребувала постійної сторонньої допомоги. Єдиним її доходом була пенсія, а квартира що була предметом договору, єдиним її житлом.

Виходячи з цих підстав ОСОБА_1 погодилась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, а саме надання матеріальної допомоги, що і здійснювалося ним до 2017 року.

Відтак, укладаючи спірний договір позивач помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, які виникнуть після його укладення між сторонами.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Окрім того, у відповідності зі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір.

На підставі ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 /м.Харків, вул. Пушкінська, 57/ до ОСОБА_3 /АДРЕСА_2/, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 /АДРЕСА_3/ про визнання договору дарування недійсним задовольнити в повному обсязі.

Визнати договір дарування квартири №121, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, будинок 162-Б, укладений 22.05.2013року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №1306, недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2 сплачений судовий збір у розмірі 704грн. 80коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 06.04.2018року.

Суддя - Т.М.Довготько