Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/1024/15-ц Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №272/1024/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3», третя особа на стороні позивача - ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3»

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 26 січня 2018 року, ухвалене головуючим-суддею Брагіним В.І. у м. Андрушівці Житомирської області,

встановив:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство«ОСОБА_2 ОСОБА_3» (далі ОСОБА_2) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вобґрунтування позову зазначало, що 23 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 укладений кредитний договір (далі договір), відповідно до якого, останньому надано кредит у сумі 40 000,00 доларів США з процентною ставкою - 13,0 % річних строком до 23.05.2018.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22.05.2008 між Банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки. У подальшому 02 квітня 2009 року та 06 травня 2010 року між Банком та ОСОБА_4 укладено додаткові угоди до кредитного договору з метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України. Відповідно до умов додаткових угод позичальнику тимчасово, на період з 23.04.2009 по 23.03.2010 було встановлено кредитні канікули, погоджено новий Графік погашення та збільшено строк користування кредитом на 240 календарних місяців. Таким чином розмір щомісячного платежу за кредитом зменшено відповідно до нового Графіку погашення. Дата остаточного погашення кредиту 23 травня 2038 року. Однак, ОСОБА_4 припинив належним чином виконувати свої грошові зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було направлено вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором. Оскільки заборгованість відповідачами погашена не була, ОСОБА_2 просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором від 23 травня 2008 року, яка станом на 17 червня 2015 року складала 49151,03 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 088 584 грн. 18 коп., а також відшкодувати понесені судові витрати.

19 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, в якому просив визнати даний кредитний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності кредитного договору.

Позов мотивував тим, що між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», назву якого змінено на ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ним було укладено кредитний договір про надання коштів у розмірі 40000 доларів США на придбання обєкту нерухомості. Проте, при укладанні цього договору Банком не дотримано вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що виразилось в ненаданні необхідної інформації позичальнику, яка могла суттєво вплинути на прийняття рішення останнім, щодо укладання кредитного договору. Так, Банком не було надано інформації щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування, оформлених письмовими розясненнями. У змісті договору та додатків до нього відсутні положення, що валютні ризики несе позичальник та відсутня письмова інформація щодо ознайомлення позичальника з методикою, яка використовується Банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 26 січня 2018 року взадоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний - задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним Кредитний договір № 014/0710/74/133496 від 23 травня 2008 року та Додатки № 1,2,3 до кредитного договору, додаткові угоди до кредитного договору від 02.04.2009 та 06.05.2010 у звязку з укладенням їх під впливом обману зі сторони Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» 3229,50 доларів США - різниця між отриманою Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_2 ОСОБА_3» сумою та сумою всіх платежів.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову Банку та відмову у зустрічному позові ОСОБА_4

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим у звязку з порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права, суд не надав належної оцінки доказам по справі і як наслідок ухвалив незаконне рішення. Зазначає, що позичальник перед укладенням кредитного договору у письмовій формі був повідомлений про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується його підписом.

Суд безпідставно взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи, не звернувши увагу на ту обставину, що експерт неправомірно, в супереч тому, що за законом та відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати погашення кредиту та сплату процентів в валюті кредиту, обчислив реальну процентну ставку на свій розсуд шляхом порівняння суми боргу зобовязань за курсом, що діяв на дату видачі, із сплаченими сумами, переведеними за курсом НБУ на дату сплати. Така методика нарахувань суперечить тому, що позичальник повинен здійснювати погашення кредиту та сплату процентів саме в валюті кредиту.

Представник ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_3 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, подали відзив, просили відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не зявився, відзив на апеляційну скаргу, а також заяв та клопотань не подав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 23 травня 2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 40000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних з кінцевим терміном повернення коштів до 23 травня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань, 22 травня 2008 року між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед Банком відповідати за зобовязання Боржника ОСОБА_4, які виникають з умов кредитного договору №014/0710/74/133496 від 23.05.2008 в повному обсязі цих зобовязань.

Додатковою угодою до згаданого кредитного договору від 02.04.2009, укладеною між Банком та ОСОБА_5, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, тимчасово, на період з 23.04.2009 по 23.03.2010 та встановлено кредитні канікули, погоджено новий графік погашення.

06 травня 2010 року між цими ж сторонами було укладено додаткову угоду №014/0710/74/133496/2 до кредитного договору № 014/0710/74/133496 від 23.05.2008, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, відповідно до умов якої позичальнику збільшено строк користування кредитом на 240 календарних місяців.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що під час укладення оспорюваного кредитного договору позивач був введений в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо його ціни та загальної вартості кредиту, відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та у розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили його волевиявленню на укладання договору саме на таких умовах.

Вказані висновки суду є помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до змісту частини 1 статті 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За нормами статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь.

Із матеріалів справи вбачається, що укладаючи оспорюваний кредитний договір, ОСОБА_4 зазначив і посвідчив власним підписом, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місце знаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Разом з цим, особистим підписом на зазначеному договорі позичальник засвідчив про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту.

Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що йому не була надана банком необхідна інформація щодо порядку та умов кредитування спростовується матеріалами справи та не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору тощо.

ОСОБА_4 при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст. ст. 3, 627 ЦК України підписав його, на момент укладення вказаного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому певний період виконував його.

Між тим, слід зазначити, що ОСОБА_4 не скористався своїм правом відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору.

Крім того, протягом дії кредитного договору останній укладав з Банком додаткові угоди, погоджуючи зміни до кредитного договору, але не звертався за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Отже, ОСОБА_4 з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме - ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3», (правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3»), отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Крім того, апеляційним судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_4 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Виходячи із наведеного, місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору та додатків до нього недійсними відповідно до положень статтей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статтей 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, проте ОСОБА_4 не заявляв позов з цих підстав. Наявні у матеріалах справи письмові пояснення щодо висновку експерта (а.с.87-93 т.2), надані представником ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_3 згідно вимог ст.175 ЦПК України не є позовною заявою, яка би підлягала розгляду в порядку, визначеному ч.1 ст.13 ЦПК України.

В контексті наведеного є необґрунтованим посилання суду першої інстанції на висновки експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №200/12/2017 від 07.12.2017 (а.с.2-78 т.2), оскільки запитання, що були предметом експертного дослідження, фактично виходять за межі заявленого ОСОБА_6 позову.

Крім того, апеляційний суд погоджується із доводами Банку, що суд безпідставно взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи, не звернувши увагу на ту обставину, що експерт неправомірно, в супереч тому, що за законом та відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати погашення кредиту та сплату процентів в валюті кредиту, обчислив реальну процентну ставку на свій розсуд шляхом порівняння суми боргу зобовязань за курсом, що діяв на дату видачі, з сплаченими сумами, переведеними за курсом НБУ на дату сплати. Така методика нарахувань суперечить тому, що позичальник повинен здійснювати погашення кредиту та сплату процентів саме в валюті кредиту.

На думку колегії суддів, у випадку доведення обґрунтованості фактів безпідставного збільшення залишків основної суми заборгованості, неузгодженості проведених операцій по рахункам, сумнівності проведення нарахувань пені і штрафів, то вони можуть бути підставою для перерахунку позивачу кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав обману.

Таким чином, вище вказані норми матеріального закону у їх взаємозвязку із фактичними обставинами справи не дають підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості, так само як і для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не застосував положення статей 526, 627, 628, 629 ЦК України до спірних правовідносин.

Позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, виходячи з того, що ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору, допустив утворення заборгованості, що підтверджується відповідним розрахунком.

Відтак, вимоги банку про дострокове стягнення заборгованості за кредитом із боржника та поручителя відповідають закону та умовам кредитного договору.

Станом на 17 червня 2015 року вказана заборгованість складала 49 151 доларів 03 цента США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 088 854 грн 18 коп. / 40817 доларів 52 центи США заборгованості по кредиту, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 904 015 грн 78 коп. 2994 долари 89 центів США заборгованості по відсотках, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 66 330 грн 04 коп. 5338 доларів 62 центи США пені, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 118 238 грн 36 коп., що підтверджується матеріалами справи (а.с.7-10 т.1).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були неправильно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

У звязку із цим, у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України із відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» підлягає стягненню судовій збір, сплачений позивач при зверненні до суду та поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» задовольнити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 26 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» () із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) солідарно заборгованість за кредитним договором № 014/0710/74/133496 від 23 травня 2008 року станом на 17 червня 2015 року у розмірі 49 151 доларів 03 цента США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 088 854 грн 18 коп, яка складається із: 40817 доларів 52 центи США заборгованості по кредиту, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 904 015 грн 78 коп; 2994 долари 89 центів США заборгованості по відсотках, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 66 330 грн 04 коп; 5338 доларів 62 центи США пені, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 118 238 грн 36 коп.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 ОСОБА_3» () із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) з кожного по 4567 грн 50 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений: 06 квітня 2018 року