Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа №199/9502/15-ц

провадження № 61-577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2016 року в складі судді Богун О. О. та на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року в складі колегії суддів Кочкової Н. О., Каратаєвої Л. О., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на ј частину квартири в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог указувала, що вона, її мати − ОСОБА_8, чоловік матері (її вітчим) ОСОБА_6, та її син ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів 23 вересня 1998 року, були співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача померла, і на належну їй ј частину зазначеної квартири відкрилася спадщина. Оскільки за життя мати не склала заповіт, то за законом спадкоємцями першої черги є позивач та відповідач.

Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а ОСОБА_6 - із заявою про відмову від прийняття спадщини на її користь.

4 грудня 2015 року постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно. Вказані документи утримує інший співвласник майна ОСОБА_6, який на запрошення до нотаріальної контори не з'являється, що унеможливлює встановити факт наявності чи відсутності правовстановлюючого документу або видати його дублікат.

Посилаючись на те, що правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача, який відмовляється їх надати, просила про задоволення позову.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2016 року позов задоволено. Районний суд виходив із того, що позивач є спадкоємицею майна померлої матері за законом першої черги, у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини, однак у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів позбавлена права оформити спадщину, що є підставою для визнання за нею права власності на спадкове майно.

Установивши, що відповідач, скориставшись своїм правом, відмовився від спадкування після смерті дружини на користь позивача, і ця відмова не визнана недійсною в судовому порядку, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для спадкування позивачем права на ј частину квартири, що належала її матері.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року рішення районного суду залишено без змін. Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд розглянув справу в межах позовних вимог та на підставі наданих доказів, із додержанням норм матеріального і процесуального права.

У липні 2016 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з'ясували права та обов'язки сторін, обставини справи, не перевірили доводи сторін та не врахували, що подання ним позову про визнання його відмови від спадщини недійсною було перешкодою для розгляду зазначеної справи.

31 серпня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в справі.

17 жовтня 2016 року від ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

3 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження виконкому міської Ради народних депутатів від 23 вересня 1998 року №4/2172-98, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_7 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, і на належну їй ј частину спірної квартири відкрилася спадщина.

Спадкоємцями за законом першої черги майна померлої є її чоловік ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_4

3 вересня 2008 року ОСОБА_4 в межах шестимісячного строку звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а ОСОБА_6 - із заявою, відповідно до якої від прийняття спадщини відмовився на користь ОСОБА_4

20 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину на ј частину спірної квартири.

Постановою від 14 грудня 2015 року Державний нотаріус Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контри відмовив ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на неї.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом статей 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо в складі спадщини є нерухоме майно спадкоємець, який прийняв спадщину зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що оригінал правовстановлюючого документа знаходиться у відповідача, який, відмовившись від спадщини на користь позивача, відмовляється його надати, і ця обставина унеможливила видачу позивачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_4 права на ј частину у праві спільної власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Питання належності спадкового майна на праві власності спадкодавцеві учасниками справи не оспорюється.

Правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що сам по собі факт подання позову ОСОБА_6 про визнання недійсною відмови від спадщини та застосування наслідків її недійсності не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за встановленими судами обставинами.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, якщо в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (статті 61 ЦПК України).

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини та застосування наслідків її недійсності.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2016 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2016 року в частині правового обґрунтування висновків суду першої інстанції, ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини.

Доводи ОСОБА_6 про те, що суди не врахували подання ним позову про визнання недійсною його відмови від спадщини на користь позивача, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність оскаржуваних рішень та спростовуються обставинами, встановленими в іншій справі, в якій брали участь ті самі сторони.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року зупинено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2016 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило