Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/14394/14-ц

провадження № 61-3608св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_3, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року у складі судді Ул'яновської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Качана В. Я., Шиманського В. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_2 договір дарування 1/4 квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 16 червня 2009 року.

Позовна заява мотивована тим, що під час оформлення довідки Ф-3 вона дізналася, що між нею та її сином ОСОБА_2 було укладено договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 і цей договір посвідчено 16 червня 2009 року нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Проте за станом здоров'я у 2009 році вона внаслідок хронічних захворювань зору потребувала стороннього догляду. Її син ОСОБА_2 скористався відсутністю чоловіка, який з 06 червня до 06 липня 2009 року знаходився у лікарні і змусив підписати договір дарування 1/4 частини квартири.

Позивач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. За клопотанням ОСОБА_1, у судовому засіданні 18 вересня 2014 року її як правонаступника ОСОБА_5 залучено до участі у справі як позивача.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 16 червня 2009 року,

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, укладаючи договір, ОСОБА_5 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Спірний договір дарування не був спрямований на настання реальних наслідків. Отже, існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Тому суд дійшов висновку про те, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками районного суду, апеляційний суд виходив із того, що рішення районного суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

У липні 2016 року ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому посилався на порушення норм процесуального законодавства та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні рішення про визнання договору дарування недійсним вийшовши за межі заявлених позовних вимог, застосували норми статті 229 ЦК України незважаючи на те, що позивач визнавала договір дарування недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справу передану до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частини кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 грудня 2005 pоку.

Відповідно до договору від 16 червня 2009 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 належну їй частину спірної квартири. Цей договір посвідчено державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 16 червня 2009 pоку, зареєстровано в реєстрі № 1-922.

Згідно з частиною третьою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічні роз'яснення містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними».

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Встановлено, що нa час укладення договору ОСОБА_5 станом на 2005 рік мала захворювання органів зору, початкову катаракту обох очей, у зв'язку з чим потребувала оперативного втручання. Згідно з наданими довідками захворювання органів зору лише прогресували, також протягом тривалого часу вона страждала на інші тяжкі хвороби (а. с. 98 - 102, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_5 в судовому засіданні від 19 вересня 2011 року вказувала на те, що, маючи вади зору, була впевнена, що підписує заповіт. Отже, підписуючи спірний договір, позивач ОСОБА_5 помилялася щодо правової природи правочину, наслідків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Суди, задовольняючи позов, виходили з того, що спірний договір дарування укладено на розпорядження єдиним житлом, під час тяжкої хвороби. Наявність у позивача спірного житла як єдиного; сплата комунальних послуг, та враховували відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному і подальше проживання позивача в спірній квартирі після укладення договору дарування. ОСОБА_5 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість заповіту, а тому такий договір відповідно до статей 203, 215, 229 ЦК України є недійсним.

Доводи ОСОБА_2 про те, що, під час розгляду справи суди вийшли за межі заявлених позовних вимог, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статей 10 та 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_5 не посилалася на норму статті 229 ЦК України як підставу для визнання правочину недійсним. Але, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вона фактично посилалась на те, що договір дарування був укладений нею внаслідок помилки.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права і зробив правильний висновок про те, що, підписуючи спірний договір, ОСОБА_5 помилялася щодо правової природи правочину, прав і обов'язків, які виникають після його укладення між нею і відповідачем, отже, вчинений під впливом помилки і відповідно до статей 203, 229 ЦК України має бути визнаний недійсним.

Всі аргументи ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_6, були перевірені судом апеляційної інстанції і правильно визнані безпідставними.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило