Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 405/2960/15-ц

провадження № 61-1599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Кіровоградська державна нотаріальна контора № 1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2015 року у складі судді Шевченко І. М. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 02 червня 2016 року у складі суддів Дуковського О. Л., Дьомич Л. М., Письменного О. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними.

Позов мотивовано тим, що 16 липня 1997 року її батьками - ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_1. За вказаним договором купівлі-продажу покупцем квартири та власником зазначено лише ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на частину вказаної квартири. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своєчасно прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв до нотаріуса, проте свідоцтво про право на спадщину ними отримано не було.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину у вигляді частини квартири, проте нотаріус їй відмовив з тих підстав, що з 2005 року власником квартири є ОСОБА_5 Згодом позивачу стало відомо, що за договором дарування від 04 листопада 2003 року ОСОБА_2 подарувала квартиру сину ОСОБА_3 За договором купівлі-продажу від 18 грудня 2003 року ОСОБА_3 відчужив квартиру ОСОБА_4, а за договором купівлі-продажу від 30 січня 2004 року ОСОБА_4 відчужила її ОСОБА_5, яка і є власником квартири в даний час.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати вказані договори дарування та купівлі-продажу недійсними, оскільки оспорювані договори укладені з метою позбавити її права на спадщину після батька.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування, укладений 04 листопада 2003 року, в частині дарування 1/4 квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування в частині відчуження ј частини квартири є недійсним, оскільки в момент посвідчення договору не було враховано право позивачки на її частку як спадкоємця померлого ОСОБА_6 Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 18 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та від 30 січня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд виходив із того, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Крім того, суд виходив із того, що позов подано в межах строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 02 червня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права та задовольняючи частково позовні вимоги вірно виходив із того, що при посвідченні договору дарування не було враховано право позивача на її частку як спадкоємця померлого ОСОБА_6

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір судами першої та апеляційної інстанцій не були з'ясовані в повній мірі обставини справи та не надана належна оцінка оспорюваному позивачем договору, зокрема, не було встановлено факту порушень нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, вимог чинного, на момент посвідчення правочину, законодавства; суди попередніх інстанцій не врахували положення статті 261 ЦК України, не дали оцінку доказам, які свідчать про те, що особа вчасно знала про порушення її прав та безпідставно не відмовили у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності; суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги свідчення свідка про те, що позивач ОСОБА_1 своєчасно знала про відчуження квартири; судом не було встановлено, коли особа могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

21 червня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

12 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6, шлюб між якими зареєстрований 06 січня 1967 року, на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 1997 року за № 1578.

Оскільки вказана квартира була придбана у 1997 році, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР.

За змістом статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Після його смерті першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 22 жовтня 2001 року була заведена спадкова справа № 654, в якій містяться заяви про прийняття спадщини спадкоємців: доньки ОСОБА_1 та дружини померлого ОСОБА_2

Також судами встановлено, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_6

13 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Кіровоградської державної нотаріальної контори № 1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на ј частину квартири АДРЕСА_1, проте отримала відмову у вчинення нотаріальної дії, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі частини п'ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статей 548, 549 ЦК України, в редакції 1963 року, які були чинними на час відкриття спадщини, для набуття спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв; не допускається прийняття спадщини під умовою чи з застереженням. Зокрема, не допускається прийняття спадщини у будь-якій частині. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, подав до нотаріального органу заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк.

Ураховуючи викладене, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Встановивши, що ОСОБА_1 прийняла в установленому законом порядку спадщину після смерті батька ОСОБА_6, суди дійшли обґрунтованого висновку про належність ОСОБА_1 спадкового майна з часу відкриття спадщини.

Судами також встановлено, що 04 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2003 року ОСОБА_3 продав вищевказану квартиру ОСОБА_4, а за договором купівлі-продажу від 30 січня 2004 року ОСОБА_4 відчужила її ОСОБА_5,

На підставі рішення Кіровоградського виконавчого комітету міської ради від 28 вересня 2005 року № 1325 видано свідоцтво про право власності від 29 вересня 2005 року в обмін договору купівлі-продажу від 30 січня 2004 року № 265, на підставі якого власником квартири є ОСОБА_5

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вирішуючи спір, суди правильно застосували до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, які також кореспондують вищезазначені норми.

Так, статтею 243 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування є реальним і вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 153 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Частинами першою, другою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору дарування, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що вчиненням оспорюваного правочином порушені права та законні інтереси позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, суди правильно виходили із того, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Доводи касаційної скарги про незастосування судами строку позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на те, що позовна давність на вимоги власника про витребування майна не поширюється, оскільки порушення прав позивача триває у часі, тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника або володільця. У цій частині доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С. П. Штелик