Справа № 301/854/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 301/854/17 за позовом Довжанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду від 16 травня 2017 року, головуючий суддя Золотар М.М., -

встановив:

Довжанська сільська рада Іршавського району 18.04.2017 звернулася із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. У березні 2016 року до сільської ради звернувся мешканець АДРЕСА_1 ОСОБА_3 стосовно того, що ОСОБА_2 самовільно загородив частину земельної ділянки загального користування (дороги), чим обмежив йому доступ до власної земельної ділянки.

17.03.2016 комісія сільради на місці встановила, що в кінці земельної ділянки по АДРЕСА_2, якою користується ОСОБА_2, ним самовільно зайнято земельну ділянку завширшки 4 м, а на проїзній частині дороги ним встановлені три бетонні стовпи. ОСОБА_2 було зобов'язано до 18.03.2016 звільнити самовільно зайняту ділянку. Ці вимоги не були виконані, тому 03.11.2016 комісія сільради вдруге обстежила земельну ділянку зі складенням акту. Було встановлено, що відповідач самовільно змонтував огорожу на земельній ділянці, що належить до комунальної власності. ОСОБА_2 знову було зобов'язано прибрати огорожу, чого той не виконав.

В результаті звернення сільради до органів поліції працівники Іршавського РВ ГУНП в Закарпатській області склали щодо ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 139 ч. 1 КУпАП. Постановою Іршавського районного суду від 22.11.2016 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення і встановлено, що він самовільно встановив огорожу на проїзній частині дороги, чим створив перешкоди дорожньому руху.

28.03.2017 ст. держінспектором Управління контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області Батрином В.В. було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства громадянином ОСОБА_2 За результатами перевірки щодо ОСОБА_2 складено акт обстеження земельної ділянки, підтверджено факт самовільного захоплення ділянки, видано припис про усунення порушень, складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 125 КУпАП.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на те, що протиправні дії відповідачем не припинені, самовільно зайнята земельна ділянка не звільнена, ґрунтуючись на положеннях ст.ст. 83, 152 ЗК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України, інших нормах законодавства щодо права власності на землю та місцевого самоврядування, діючи як власник земельної ділянки, який управі вимагати усунення будь-яких порушень цього права, позивач просив зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (частину дороги) площею 0,0513 га, розташовану в кінці земельної ділянки АДРЕСА_2, що належить до земель комунальної власності, підпорядкованих Довжанській сільській раді Іршавського району, шляхом знесення за власний рахунок огорожі та приведення ділянки в придатний для використання стан. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Іршавського районного суду від 16.05.2017 позов задоволено, зобов'язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (частину дороги) площею 0,0513 га, розташовану в кінці земельної ділянки АДРЕСА_2, що належить до земель комунальної власності, підпорядкованих Довжанській сільській раді Іршавського району, шляхом знесення за власний рахунок огорожі та приведення ділянки в придатний для використання стан; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Довжанської сільської ради 1600,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду, вважає його незаконним і необґрунтованим. У скарзі зазначає, зокрема, що не мав можливості взяти участь у судових засіданнях 28.04.2017 і 16.05.2017, оскільки перебував за кордоном, тому не міг давати пояснень, подати докази, що суд не врахував і задовольнив позов.

Про документи щодо порушення вимог земельного законодавства, які складалися 28.03.2017, він дізнався лише отримавши позовну заяву. Тим часом, ці дії зі складання зазначених документів, а також постанови від 28.04.2017 про накладення адміністративного стягнення були неправомірними. Серед іншого, план-схема земельної ділянки, про яку йдеться, не містить даних про її площу, лінійні розміри, координати поворотних точок, кути, відстані, інші елементи місцевості та забудови. Ці документи не дають змоги встановити, які саме дії відповідача свідчать про самовільне зайняття та використання земельної ділянки. Відповідач 12.05.2017 оскаржив ці дії до адміністративного суду, однак, 23.05.2017 позов йому було повернуто.

Власником будинку на підставі свідоцтва про право власності був батько відповідача, який помер 25.10.2004, відповідач є його спадкоємцем і належним користувачем земельної ділянки в тих межах, у яких нею користувався батько. Тому відповідач самовільно не займав земельну ділянку, паркан стоїть на ділянці понад 40 років, що підтверджується планом земельної ділянки, виконаним інженером-землевпорядником Поповичем О.О.

Просить рішення скасувати, у позові - відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію Довжанська сільська рада вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Зазначає, зокрема, що факт захоплення земельної ділянки (частини дороги) та бетонування там трьох стовпів встановлений 17.03.2016 комісією сільради, постановою Іршавського районного суду від 22.11.2016 відповідача притягнуто до відповідальності за ст. 139 ч. 1 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_6, які апеляцію підтримали, представника позивача адвоката ОСОБА_7, який скаргу не визнав, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 21, 316-319, 321, 328, 373, 386, 391, 395, 396 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 83, 90-93, 95, 96, ст. 152 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. «б», «д», ст. 158 ч.ч. 1, 2, ст. 212 ЗК України, власник земельної ділянки управі вимагати захисту свого права власності від порушень включно з тими, що не тягнуть позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, повернення земельної ділянки, звільнення самовільно зайнятої ділянки від незаконно зведених будівель, споруд, приведення її за рахунок порушника права у придатний для використання стан.

Пред'являючи позов до ОСОБА_2, Довжанська сільська рада виходила з того, що відповідач самовільно захопив земельну ділянку загального користування (частину дороги) завширшки 4 м в кінці земельної ділянки (городу) по АДРЕСА_2, якою він користується, на проїзній частині встановив три бетонні стовпи, чим створив перешкоди для руху автомобілів. Крім того, обгородив захоплену частину ділянки. Позивач, діючи на захист свого права власності на землю та з метою припинення дій, які порушують право, просив зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (частину дороги) площею 0,0513 га, розташовану в кінці земельної ділянки АДРЕСА_2, шляхом знесення за власний рахунок огорожі та приведення ділянки в придатний для використання стан (а.с. 2-4).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; обов'язок доказування позову лежить на позивачеві, який повинен належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред'явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов'язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред'явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень.

Виходячи з підстав і предмету позову, предметом доказування (ст. 179 ч. 1 і ст. 77 ч. 2 відповідних редакцій ЦПК України) є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені відповідачем у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення його права власності на землю, зокрема: факту наявності дороги із відповідними лінійними параметрами в межах населеного пункту в розумінні закону (ст.ст. 1, 5, 16, 18 Закону України «Про автомобільні дороги», інші норми законодавства); факту самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки (частини дороги), належної до комунальної власності, із зазначенням лінійних параметрів захопленої земельної ділянки (площі, меж, конфігурації, розташування) (ст.ст. 79, 83 ЗК України, інші норми законодавства); факту встановлення стовпів, огорожі на захопленій земельній ділянці, вчинення цим перешкод у здійсненні права власності на землю, в т.ч., у користуванні дорогою, із фіксацією технічних параметрів таких перешкод; інші факти і обставини, що мають значення в справі з огляду на підстави і предмет позову. Предметом вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки може бути саме така конкретно визначена ділянка, що, крім іншого, уможливлює реальне виконання рішення суду у разі задоволення вимоги.

На обґрунтування своїх вимог позивач подав:

акт обстеження земельної ділянки від 17.03.2016, складений комісією депутатів Довжанської сільської ради, в якому зазначено, що ОСОБА_2 поза межами земельної ділянки по АДРЕСА_2 (в кінці городу) на проїжджій частині вул. Зарічна забетонував три залізні стовпи, чим обмежив нормальний проїзд автомашин по вулиці, а також загородив і незаконно використовує земельну ділянку, намічену для вулиці-проїзду до земельних ділянок гр-н ОСОБА_3, ОСОБА_8, комісія зобов'язала ОСОБА_2 забрати забетоновані стовпи та звільнити проїзд 4 м до ділянок гр-н ОСОБА_3, ОСОБА_8 до 18.03.2016; складовою акту є рукописна схема захопленої частини земельної ділянки завширшки 4 м візуально розташованої поруч із дорогою (вулицею), інші параметри ділянки (зокрема, довжина, площа), ані в акті, ані в схемі не вказані (а.с. 5-6);

акт обстеження земельної ділянки від 03.11.2016, складений комісією депутатів Довжанської сільської ради, в якому зазначено, що ОСОБА_2 ставить огорожу на земельній ділянці, яка є в комунальній власності сільради, чим повністю обмежив доступ до земельної ділянки (фундаменту) ОСОБА_3... неправомірними діями ОСОБА_2 порушив Закон України «Про благоустрій»…; ОСОБА_2 зобов'язано прибрати самовільно збудовану огорожу (фундамент) та виготовити документацію права власності на житловий будинок та на земельну ділянку в с. Довге, вул. Зарічна, 11; про забетоновані стовпи, а також про захоплення земельної ділянки, лінійні параметри захопленої ділянки в акті не зазначено (а.с. 7);

постанову Іршавського районного суду від 22.11.2016, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу розміром у 340,00 грн за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 139 ч. 1 КУпАП, встановлено, що ОСОБА_2 самовільно встановив бетонну огорожу на проїзній частині дороги по вул. Зарічній в с. Довге, чим створив перешкоди для дорожнього руху; факт захоплення земельної ділянки, лінійні параметри захопленої ділянки постановою не встановлювалися (а.с. 8-9);

незасвідчена службовою особою Довжанської сільради із зазначеннями посади, дати засвідчення копія частини плану вулиць с. Довге, в тому числі, вул. Зарічної, без зазначення на плані розташування і параметрів земельних ділянок гр-н ОСОБА_2, ОСОБА_3, захопленої та/або обгородженої ОСОБА_2 частини дороги (вулиці) (а.с. 10);

складені 28.03.2017 начальником відділу контролю за використанням та охороною земель у Берегівському, Виноградівському, Іршавському, Хустському районах та м. Берегове управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області Батрином В.В.:

акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки, яким зафіксовано, що навесні 2016 року гр-н ОСОБА_2 побудував бетонну огорожу поза межами своєї земельної ділянки в АДРЕСА_2, чим самовільно зайняв земельну ділянку вулиці Зарічної (землі загального користування Довжанської сільради) площею 0,0039 га; вул. Зарічна має проходити по даній земельній ділянці як під'їзна дорога до земельних ділянок гр-н ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 згідно будівельних паспортів цих громадян та згідно генерального плану с. Довге (а.с. 11-12);

акт обстеження земельної ділянки, в якому зафіксовані аналогічні обставини та площа захопленої ділянки - 0,0039 га (а.с. 13-14);

кадастровий план земельної ділянки гр-на ОСОБА_2 по АДРЕСА_2, в якому відображена захоплена земельна ділянка неправильної трапецієподібної форми завширшки 4 м площею 0,0039 га, візуально розташована поруч із дорогою (вулицею), довжина ділянки не вказана (а.с. 15);

протокол про адміністративне правопорушення № 16.5-2/2, передбачене ст. 53-1 КУпАП, яким зафіксовано, що навесні 2016 року гр-н ОСОБА_2 «побудував бетонну огорожу (бетонні стовпи) поза межами своєї земельної ділянки, чим самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0039 га із земель загального користування - вулиці Зарічної, котра згідно генплану та будівельної документації сусідів ОСОБА_3 повинна тут проходити шириною 4 м», розмір заподіяної шкоди визначено у сумі 189,11 грн (а.с. 16-17);

припис № 16.5-2/2, яким гр-на ОСОБА_2 зобов'язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0039 га вул. Зарічної до 10.04.2017 (а.с. 18).

Інших доказів на час вирішення справи судом першої інстанції позивач не подавав. Під час апеляційного розгляду справи представник позивача на питання стосовно підстав і предмету позову, що виникло, не дав пояснення, зокрема, про те, з яких підстав позов пред'явлено про звільнення відповідачем земельної ділянки площею саме 0,0513 га (що на 0,0474 га більше, аніж встановлено під час перевірки дотримання вимог земельного законодавства), а не 0,0039 га, якими доказами підтверджується факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки площею 0,0513 га, її місцезнаходження, параметри тощо. Водночас представник позивача підтвердив, що стосовно захоплення відповідачем земельної ділянки подані докази, які є в справі і стосуються ділянки площею 0,0039 га. Крім того, представник повідомив, що після постановлення Іршавським районним судом про притягнення ОСОБА_2 до адмінвідповідальності за ст. 139 ч. 1 КУпАП останній прибрав три бетонні стовпи, однак, залишилася огорожа.

Наявні в справі докази, що ними обґрунтував свої вимоги позивач і які поклав в основу свого рішення суд першої інстанції, не дають підстав для задоволення позову відповідно до визначеного предмету (сформульованих вимог).

У справі немає даних, які б вказували на прийняття Довжанською сільрадою рішення про визначення на місцевості встановленим законодавством порядком дороги загального користування, вулиці, проїзду чи іншої лінійної інженерної споруди (комплексу споруд) із конкретно визначеними параметрами, відображення відповідного об'єкта в технічній документації щодо території населеного пункту. Тобто, відсутні відомості та дані, наявність яких передбачається Законами України «Про планування і забудову територій», «Про автомобільні дороги», «Про будівельні норми», Державними будівельними нормами «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (ДБН 360-92**) та іншими актами законодавства. Копія частини плану вулиць с. Довге не має дати її виготовлення (засвідчення), не має необхідних реквізитів, інформації, не відповідає вимогам щодо документу як письмового доказу (ст.ст. 58, 59, 64 і ст.ст. 77, 78, 95 відповідних редакцій ЦПК України, п. 5.27 ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55), а тому не є належним і допустимим доказом щодо обставин, які підлягають доказуванню. Отже, доказів щодо дороги та її параметрів, а відтак - і щодо захоплення конкретної частини дороги немає.

Не є таким доказом і постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка попри те, що є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (ст. 61 ч. 3 і ст. 82 ч. 6 відповідних редакцій ЦПК України), не встановлює відповідних фактичних обставин, що є предметом доказування в цій справі, і не звільняє від необхідності встановлювати та доводити такі факти і обставини в цивільній справі. Окрім цього, постанова стосується іншого предмету, а не спору про право цивільне, який має місце в даній справі.

У справі власне немає доказів щодо існування предмету, стосовно якого заявлений позов - самовільно захопленої земельної ділянки площею 0,0513 га із її точними параметрами як частини земної поверхні (розташування, площа, межі, конфігурація). За відповідних процесуальних умов (зокрема, за відсутності спору з приводу змісту, належності відповідних документів і т.ін.) певне доказове значення можуть мати надані позивачем офіційні матеріали перевірки дотримання вимог земельного законодавства, які містять окремі дані про спірну земельну ділянку (її площу, місцезнаходження). Проте, і ці матеріали та документи не дають повної і необхідної інформації щодо спірного об'єкта, його параметрів (довжина, точне розташування стосовно суміжних ділянок, дороги, якщо така існує). Та обставина, що матеріалами перевірки встановлена наявність захопленої ділянки площею 0,0039 га, а позов пред'являвся щодо ділянки площею 0,0513 га, не усуває необхідності встановлення точного розташування та інших параметрів ділянки площею 0,0039 га, оскільки ані позов, ані рішення суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях і суд, діючи в межах заявлених вимог і на підставі наявних доказів, не вправі на власний розсуд визначати місцезнаходження меншої ділянки, що її слід звільнити, в межах більшої ділянки.

Те ж стосується й огорожі, про яку в справі йдеться, але жодні технічні параметри якої як перешкоди, що її слід усунути, не наводилися і не доводилися позивачем, не встановлювалися судом першої інстанції.

Надані позивачем докази і матеріали вказують на суттєві суперечності щодо підстав, з яких був пред'явлений позов, та фактичних обставин справи. Так, позивач ставив питання про звільнення самовільно захопленої відповідачем частини дороги. Поряд із цим, графічне зображення місця розташування спірної частини земельної ділянки попри його вади, інші матеріали вказують на те, що відповідач обгородив і використовує не дорогу як таку, а територію, що планується в подальшому (намічена) для використання як дорога або як під'їзд до сусідніх земельних ділянок. Зазначені суперечності не усунені судом першої інстанції.

Зрештою, зважаючи на обставини, через які був ініційований позов, суд першої інстанції не обговорив питання про участь у справі ОСОБА_3, а за наявності для того підстав, й інших суміжних землекористувачів (землевласників), інтересів стосується чи може стосуватися питання користування відповідачем спірною земельною ділянкою у контексті організації доступу до земельних ділянок цих осіб (ст. 10 ч. 4, ст. 35, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України в редакції, що була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції).

Розгляд цивільної справи по суті у межах заявлених позивачем вимог належить до компетенції суду першої інстанції, на стадії апеляційного розгляду позовні вимоги не можуть бути змінені в бік їх збільшення, доповнення, не можуть бути змінені і не розглядаються апеляційним судом інші (нові) підстави позову тощо. (ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 11, 15, 27, 31, 107, 118, ст. 303 ч. 1 і ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 13, 19, ст. 23 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України). Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін. Представник позивача під час розгляду справи апеляційним судом не заперечував проти завершення судового розгляду на підставі наявних доказів і матеріалів.

За наведених обставин, позивач та суд першої інстанції не дотрималися принципу правової визначеності, суд ухвалив необґрунтоване рішення про задоволення позову щодо предмету, доказів існування якого немає, таке рішення неможливо виконати, що виключає досягнення мети правосуддя як законного результату розгляду справи та захисту порушеного права. Рішення суду ґрунтується на припущеннях. Доводи апеляції щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду по суті, щодо неналежного встановлення судом дійсних обставин справи та недоведеності позову слід визнати обґрунтованими.

Відтак, з урахуванням ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити, рішення суду, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України, скасувати, у позові - відмовити. Разом із цим, за наявності для того підстав у контексті реалізації відповідних прав, особа, права якої порушуються, не позбавлена можливості діяти на захист своїх прав та інтересів шляхом пред'явлення, зокрема, негаторного позову.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Іршавського районного суду від 16 травня 2017 року скасувати, у позові Довжанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 29 березня 2018 року.

Судді