Постанова

Іменем України

05 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1757/11

провадження № 61-727св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Лаченкової О. В., суддів: Варенко О. П., Городничої В. С.,

встановив:

У липні 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 04 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким позичальнику були надані у кредит грошові кошти в розмірі 90 891,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за яким останній прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_4 всіх боргових зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору станом на 17 червня 2010 року у позичальника виникла заборгованість, розмір якої складає 898 571 грн 07 коп., з яких заборгованість за кредитом - 706 008 грн 53 коп., сума несплачених відсотків за користування кредитом 140 094 грн 56 коп., пеня за прострочення виконання зобов'язань за кредитом 52 467 грн 98 коп, яку позивач просив суд стягнути з відповідачів, як солідарних боржників.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № ML-300/167/2008 в сумі 898 571 грн 07 коп., з яких заборгованість за кредитом - 706 008 грн 53 коп., сума несплачених відсотків за користування кредитом 140 094 грн 56 коп., пеня за прострочення виконання зобов'язань за кредитом 52 467 грн 98 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 належним чином умови кредитного договору не виконувала, а тому наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за указаним договором.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що порука ОСОБА_5 є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки останньому було направлено досудову вимогу 20 листопада 2008 року, чим змінено строк виконання основного зобов'язання, і протягом шести місяців вимог до поручителя пред'явлено не було.

У грудні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг України» подало касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 подав до апеляційного суду нові докази, не зазначивши причини неподання їх до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції та відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого договором поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явив позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України).

Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ML300/167/2008, згідно умов якого банк надав їй грошові кошти у розмірі 90 891,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4,49 %, та кінцевим терміном повернення до 04 квітня 2035 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 04 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № SR-300/167/2008, згідно умов якого поручитель зобов'язалася перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі.

Станом на 17 червня 2010 року відповідно до розрахунку за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 113 539,09 доларів США.

Також судом встановлено, що 23 жовтня 2008 року на адресу ОСОБА_5 банком було направлено Повідомлення вих. № 22-3-2/38492 про наявність заборгованості за кредитним договором № ML300/167/2008 від 04 квітня 2008 року.

22 листопада 2008 року на адресу ОСОБА_5 банком було направлено досудову вимогу вих. № 22-3-2/41791 про погашення протягом 30 днів заборгованості за кредитним договором ML300/167/2008 від 04 квітня 2008 року, а саме: 89 488,35 доларів США - сума кредиту; 1 544,77 доларів США - сума процентів за користування кредитом; 2 467 грн 62 коп. - пеня за про порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом; 75 грн - штрафи.

Тобто вказаною вимогою було змінено строк виконання зобов'язання.

Оскільки позивач звернувся до суду з указаним позовом 12 липня 2010 року, а досудову вимогу ОСОБА_5 було направлено 20 листопада 2008 року, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про припинення поруки.

Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року № 6-3087цс16.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат