Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 726/44/13-ц

провадження № 61-7463св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - об'єднане товариство співвласників багатоквартирних будинків «Вітязь»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, відділ у справах дітей Чернівецької міської ради, департамент економіки Чернівецької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, на рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 23 березня 2015 року у складі судді Тріски А. І. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 квітня 2016 року у складі суддів: Перепелюк Л. М., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2013 року об'єднане товариство співвласників багатоквартирних будинків «Вітязь» (далі - ОТСББ «Вітязь») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_7, відділ у справах дітей Чернівецької міської ради, департамент економіки Чернівецької міської ради, про примусове виселення з нежитлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що ОТСББ «Вітязь» є орендарем нежитлового приміщення площею 112,6 кв. м на першому поверсі будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_7 у червні 2009 року з порушенням норм закону зайняв частину вказаного приміщення площею 48,8 кв. м та вселив у це приміщення відповідачів, які з ним проживають. Відповідачі відмовляються добровільно звільнити самовільно зайняте приміщення.

На підставі викладеного ОСББ «Вітязь» просило: усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 разом із належним їм особистим майном із самовільно зайнятого нежитлового приміщення площею 48,8 кв. м на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 23 березня 2015 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОТСББ «Вітязь» у користуванні нежитловими приміщеннями площею 48,8 кв. м на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 шляхом його звільнення та виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 разом із належним їм особистим майном, без надання іншого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОТСББ «Вітязь» 229,40 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне приміщення ОСОБА_7 не надавалось, тому він не міг на законних підставах вселити у це приміщення членів своєї сім'ї.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 27 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на статті 116, 124 ЖК Української РСР.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що орендодавцем не надавалась згода на вселення відповідачів у спірне приміщення. Відповідачі не надали доказів про те, що стосовно приміщення площею 48,8 кв. м, яке вони зайняли, вирішено питання власником про переведення його з нежитлового у житлове.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_3, просили скасувати рішення місцевого й апеляційного судів та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що спірне приміщення з дозволу Чернівецької міської ради було надано ОСОБА_7 як службове житло відповідно до протоколу засідання правління ОТСББ «Вітязь» від 14 квітня 2005 року, тому відповідачі як члени сім'ї ОСОБА_7 проживають у ньому на законних підставах. Суди ухвалили рішення про виселення малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_3 без дозволу органу опіки та піклування, іншого житла відповідачі не мають.

У червні 2016 року ОТСББ «Вітязь» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивачі користуються спірним нежитловим приміщенням без законної правової підстави. Відповідачами не подано доказів, що спірне приміщення є житловим та таким, що може використовуватися як житло.

08 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 08 грудня 2005 року ОТСББ «Вітязь» передано в оренду під офіс нежилі приміщення площею 112,6 кв. м на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1.

23 листопада 2005 року, 23 жовтня 2007 року та 23 вересня 2013 року між департаментом економіки м. Чернівців та ОТСББ «Вітязь» було укладено договори оренди нерухомого майна, термін дії останнього визначено до 22 вересня 2016 року.

Відповідно до протоколу засідання правління від 17 вересня 2003 року ОСОБА_7 призначено керуючими справами ОТСББ «Вітязь».

Рішенням правління ОТСББ «Вітязь» від 14 квітня 2005 року керуючому справами ОСОБА_7 та членам його сім'ї надано нежитлові приміщення площею 48,8 кв. м за рахунок вилучених із загальної площі офісу ОТСББ «Вітязь» у будинку АДРЕСА_1, за умови переведення вилучених з оренди приміщень під службове житло для працівників ОТСББ «Вітязь».

Встановлено, що у спірному приміщенні проживаютьОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та малолітні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до пенсійного посвідчення ОСОБА_2 є інвалідом другої групи.

ОСОБА_4 постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю з 1986 року до 1992 року, що підтверджується посвідченням дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.

Відповідачі не виконали вимоги ОТСББ «Вітязь», викладені в листі від 14 грудня 2012 року, про звільнення у строк до 24 грудня 2012 року в добровільному порядку спірного приміщення.

Відповідно до повідомлення прокуратури Садгірського району м. Чернівців від 28 лютого 2011 року прокуратурою проведено перевірку за повідомленням голови правління ОТСББ «Вітязь» щодо незаконного заволодіння ОСОБА_7 приміщення площею 48,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1 та підробки ним протоколу від 14 квітня 2005 року про надання цього приміщення. За результатами вказаної перевірки винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_7 у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених статтями 364, 365, 366, 367 КК України.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 04 жовтня 2011 року зобов'язано ОСОБА_7 звільнити самовільно захоплене нежитлове приміщення площею 48,8 кв. м на першому поверсі будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2011 року виключено з резолютивної частини рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 04 жовтня 2011 року слова «самовільно захоплене». У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 04 жовтня 2011 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2011 року.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар може зажадати повернення орендованого майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої майну громадянами і юридичними особами, включаючи орендодавця.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідачі вказували, що 15 жовтня 2004 року ОСОБА_7 було надане житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_2, проте у вказану квартиру самовільно вселився майстер ОСББ «Вітязь» ОСОБА_8, що підтверджується протоколом позивача. ОСОБА_7 звертався до суду з позовом про виселення ОСОБА_8, проте у задоволенні таких вимог відмовлено з тих підстав, що саме Чернівецька міська рада як власник зазначеної квартири повинна звертатися з позовом про виселення. Разом з тим приміщення площею 48,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1 є місцем проживання відповідачів, іншого житла вони не мають. ОСОБА_7 отримав спірне приміщення під житло як службове, оскільки більше восьми років працював у ОТСББ «Вітязь», де і продовжує працювати надалі.

Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Встановлено, що листом від 10 серпня 2006 року Садгірська районна у м. Чернівцях рада не заперечувала проти вилучення із загальної площі орендованих ОТСББ «Вітязь» частини приміщень площею 48,8 кв. м для переобладнання їх під службове житло.

Відповідно до листа департаменту економіки виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 20 вересня 2010 року питання щодо переобладнання спірного приміщення під службове житло 17 серпня 2006 року розглянуто та погоджено на засіданні постійно діючої комісії міської ради з виділення в оренду нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернівців.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з виділення в оренду нерухомого майна, що належить комунальній власності територіальної громади м. Чернівців у ОТСББ «Вітязь» вилучено з оренди загальну площу 48,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1 для відновлення під житло.

Листом департаменту економіки виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29 серпня 2006 року витяг з протоколу засідання вказаної комісії було направлено заступнику директора департаменту житлово-комунального господарства міської ради Гуралю В. І. для подальшого розгляду питання згідно з повноваженнями. Спірне приміщення площею 48,8 кв. м перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_7

Головним державним санітарним лікарем м. Чернівців погоджено проект реконструкції нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1, про що складено висновок від 14 грудня 2009 року.

Управлінням з питань наглядово-профілактичної діяльності ГУ МНС України в Чернівецькій області проведено експертизу правильності та повноти виконання протипожежних вимог нормативно-правових актів у проектній документації реконструкції нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1, за результатами якої складено висновок від 11 січня 2010 року, відповідно до якого порушень вимог пожежної безпеки не виявлено.

Проектно-будівельним кооперативом «Проектувальник» складено технічний висновок, робочий проект (архітектурно-будівельні креслення) на реконструкцію нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 під житлову квартиру.

Відповідачі вказували, що оскільки 15 жовтня 2004 року ОСОБА_7 було надано житлове приміщення - квартира № 110 у будинку АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним ордером, проте вказану квартиру самовільно зайняв для проживання ОСОБА_8, ОСОБА_7 повторно звернувся до Чернівецької міської ради та ОТСББ «Вітязь» з клопотанням про забезпечення житлом, яке було задоволено та надано для проживання приміщення площею 48,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції(рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Отже, враховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема надання рішенням правління ОТСББ «Вітязь» від 14 квітня 2005 року ОСОБА_7 та членам його сім'ї нежитлового приміщення площею 48,8 кв. м за рахунок вилучених із загальної площі офісу ОТСББ «Вітязь» у будинку АДРЕСА_1, суди не перевірили, чи переведено спірне приміщення під службове житло, відповідно, не встановили, чи мали правові підстави відповідачі для проживання, чи наявні правові підстави для виселення відповідачів з цього приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За таких обставин виселення малолітніх дітей з приміщення, яке є їхнім єдиним житлом, без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує вказані вище заборони. Проте суди не перевірили, чи призведе вказане виселення до порушення права малолітньої особи, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Враховуючи викладені норми матеріального права та встановлені обставини, суди дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для виселення малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_3 без попереднього дозволу органів опіки та піклування.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Перевірка доводів заявників, пов'язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6,задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 23 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик