АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1523/18 Головуючий 1 інстанції - Попрас В.О.
Справа № 640/2886/17-ц Суддя-доповідач - Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів Бровченка І.О., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права користування гаражем, -

в с т а н о в и в:

24 лютого 2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права користування гаражем.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з вересня 1997 року він користується гаражем АДРЕСА_2 Цією спорудою раніше користувався ОСОБА_4 - попередній власник квартири, яку придбав позивач.

За гараж ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 2 600 доларів США, про що ОСОБА_5 власноручно у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 була складена розписка.

Вказаний гараж не є нерухомістю, оскільки не має державної реєстрації, але є майном у розумінні статті 190 ЦК України, вважав, що між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, за яким право власності на майно у вигляді споруди, а саме гараж АДРЕСА_2, перейшло до позивача.

Позивач вільно користувався гаражем до 2015 року. Весною 2015 року вказаний гараж самовільно був зайнятий відповідачем ОСОБА_2 З цього приводу позивач звернувся до міліції.

Висновком за фактом розгляду матеріалу № 4192 від 02 квітня 2015 року дані факти були підтверджені.

Позивач вважає, що ніяких правових підстав займати спірний гараж відповідач не має, тому просив суд, з урахуванням уточненої позовної заяви, поновити порушене право користування майном шляхом витребування гаражу АДРЕСА_2, та зобов'язати ОСОБА_2 звільнити споруду.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено порушене право ОСОБА_3 користування майном шляхом витребування гаражу АДРЕСА_2, та зобов'язано ОСОБА_2 звільнити зазначену споруду.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення, яке більш того не відповідає фактичним обставинам справи.

Зокрема, зазначав, що позивачем ОСОБА_3 не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_4 був власником спірного гаражу (як це зазначено в позовній заяві), та який в свою чергу, відповідно до статті 387 ЦК України мав право розпоряджатись нерухомим майном.

Розписка, яка надана позивачем, як основний доказ, не є документом, що підтверджує право власності на нерухоме майно, оскільки єдиним доказом набуття права власності може бути належним чином оформлений договір купівлі-продажу нерухомого майна станом на час складання розписки.

Спірний гараж НОМЕР_3 ніколи не перебував у власності ОСОБА_4, а обліковувався на балансі Харківської міської ради.

Оскільки ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_3 не є власниками спірного гаражу та ніколи ними не були, то суд безпідставно витребував з незаконного володіння ОСОБА_2 цей гараж у відповідності статті 387 ЦК України.

Крім того, судом не врахованого, що зміст розписки, відповідно до якої ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_4 2 600 доларів США за гараж, взагалі не містить номеру гаражу, що свідчить тільки про те, що відбувся факт передання коштів від однієї особи другій, за невідомо яке нерухоме майно.

Також судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідно до доданих списків, ОСОБА_4 станом на день складання розписки користувачем гаражу НОМЕР_3, ні будь-якого іншого - не значиться, а отже у ОСОБА_4 взагалі не було ніяких правових підстав розпоряджатись будь-яким гаражем. А надана представником позивача довідка № 650 від 10 серпня 2017 року в якій зазначено, що ОСОБА_4 в період з 19 березня 1979 року по 27 лютого 1996 року, проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1, є ще одним підтвердженням того, що ОСОБА_4, якщо навіть і був користувачем будь-якого гаражу, розташованого за місцем його проживання, то таке право користування ним було втрачено ще в лютому 1996 року, і на день складання розписки, 13 вересня 1997 року, на яку посилається позивач, як на головний доказ, ОСОБА_4 не мав ніякого законного права розпоряджатись спірним гаражем НОМЕР_3.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надійшов.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з положень статей 319, 387 ЦК України та тих обставин, що позивач ОСОБА_3 довів, що отримав від ОСОБА_4 в користування гараж НОМЕР_4, якому він був виділений рішенням Київської районної ради м. Харкова № 94-14 від 16 квітня 2002 року, сплативши йому грошові кошти та користувався цим гаражем до 2015 року, до того як гараж був зайнятий відповідачем. Відповідач ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження, що спірний гараж передавався йому в користування і він на законних підставах володіє спірним гаражем НОМЕР_3.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах доказами, що згідно рішення Київської районної ради народних депутатів № 210-3 від 04 вересня 1996 року «Про впорядкування гаражів, розташованих на прибудинкових територіях ЖЕУ-5» дозволено використання та подальшу експлуатацію гаражами у кількості 414 забудов (додаток № 1), у тому числі 398 самочинними, розташованими на прибудинкових територіях ЖЕУ-5 у відповідності з виконаною інвентаризацією строком на 5 років, або до реконструкції району.

Відповідно до списку гаражів, розташованих на території ЖЕУ-5, які відповідають вимогам БНіП під № 173 значиться гараж, площею 18,0 кв.м, інвентарний номер НОМЕР_5, користувачем є ОСОБА_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3.

Гараж з інвентарним номером НОМЕР_4 у додатках до рішення Київської районної ради народних депутатів № 210-3 від 04 вересня 1996 року не значиться.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова № 94-14 від 16 квітня 2002 року «Про упорядкування гаражів по КЖЕП-5» дозволено подальшу експлуатацію гаражів, яким дозволено тимчасове користування згідно проведеної інвентаризації строком на 5 років або до реконструкції дворів (згідно з додатками №№ 1, 2). Зобов'язано начальника КЖЕП-5 укласти договір з користувачами на відшкодування житловій дільниці експлуатаційних витрат, пов'язаних з утримання земельної ділянки, на якій розташовані гаражі.

Пунктом 9 зазначеного рішення попереджено користувачів встановлених споруд, що дане рішення райвиконкому не є підставою для оформлення власності, а також не дає право купівлі-продажу, та не позбавляє виконком права знесення споруд у випадку необхідності без виплати компенсації, за винятком гаражів, які встановлені згідно з рішеннями міськвиконкому та райвиконкому.

Згідно пункту 10 цього рішення, рішення райвиконкому № 210-3 від 04 вересня 1996 року втратило чинність.

У додатку № 2 до рішення райвиконкому № 94-14 від 16 квітня 2002 року міститься список користувачів гаражів, розташованих на території КЖЕП-5, якими дозволено тимчасове користування. Під номером 210 значиться користувач гаражу НОМЕР_6, площею 18,0 кв.м - ОСОБА_2, який проживає АДРЕСА_3. Під номером 211 значиться користувач гаражу НОМЕР_4, площею 18,0 кв.м - ОСОБА_4, який проживає АДРЕСА_1. Під номером 164 значиться користувач гаражу НОМЕР_7, площею 18,0 кв.м - ОСОБА_3, який проживає АДРЕСА_1.

З повідомлення КП «Жилкомсервіс» Київська філія дільниця № 13 від 14 березня 2008 року за вихідним № 114 вбачається, що гараж АДРЕСА_4, належить ОСОБА_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3.

З повідомлення КП «Жилкомсервіс» від 26 квітня 2016 року за № 8708/2/07-05 вбачається, що згідно рішення Київського РВК № 94-14 від 16 квітня 2002 року про проведення інвентаризації гаражів на прибудинковій території КЖЕП-5 користувачем гаражу АДРЕСА_2 значиться ОСОБА_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору на право тимчасового користування НОМЕР_4 від 23 січня 2002 року, укладеного між ПЖРЕП-1 Київського району та ОСОБА_2, ОСОБА_2 приймає у тимчасове користування гараж, загальною площею 16,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2.

Пунктом 5 розділу ІІІ зазначеного договору, зокрема, передбачено, що користувач зобов'язаний проводити прибирання території, вилучення сміття з сміттєзбиральних ємностей, вивезення побутового негабаритного сміття, встановлення інвентарного номеру НОМЕР_4.

З технічного паспорту на гараж НОМЕР_4, який розташований по АДРЕСА_2 в м. Харкові, та виготовленому 18 травня 2017 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_2, гараж самовільно побудовано у 1992 році, його площа складає 16,9 кв.м.

Вирішуючи спір за подібними за змістом відносинами (аналогія закону), а саме за статтею 387 ЦК України, суд першої інстанції вважав встановленими ті обставини, що позивач ОСОБА_3 спірний гараж НОМЕР_8 отримав від ОСОБА_4, якому гараж інвентарний НОМЕР_4 виділявся рішенням Київської районної ради м. Харкова № 94-14 від 16 квітня 2002 року та користувався цим гаражем до 2015 року.

При цьому, вирішуючи питання щодо набуття ОСОБА_3 права користування спірним гаражем, суд першої інстанції прийняв до уваги повідомлення КП «Жилкомсервіс» від 26 квітня 2016 року за № 8708/2/07-05 про те, що користувачем гаражу АДРЕСА_2 значиться ОСОБА_4

Проте, зазначене спростовується сукупними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Як вбачається зі змісту розписки від 13 вересня 1997 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 суму у розмірі 2 600 доларів США за гараж, розташований по АДРЕСА_2 у дворі будинку, за рішенням Київського виконкому, АДРЕСА_1 та передав даний гараж у подальше користування ОСОБА_3

Зі змісту розписки не вбачається кому саме виділявся гараж, зазначений у розписці, його номер, дата рішення виконкому при виділення у користування гаражу.

На день складення розписки, ОСОБА_4, згідно рішення райвиконкому № 210-3 від 04 вересня 1996 року та додатків до нього, користувачем гаражу НОМЕР_4 не являвся.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доказів, про дозвіл на використання та подальшу експлуатацію спірним гаражем, а також про укладення договору на користування цим гаражем між ОСОБА_4 та ЖЕД станом на 13 вересня 1997 року (день складення розписки ОСОБА_4), що могло бути підставою передачі спірного гаражу ОСОБА_4 у користування ОСОБА_3, матеріали справи не містять, а тому вважати, що ОСОБА_3 набув право користування спірним гаражем не можна, та підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції не вбачає.

За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з підстав, передбачених частинами 1, 2 статті 376 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2017 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 010 (одна тисяча десять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський