Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-6381/11

провадження № 61-849 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство «БМ Банк»,
відповідачі -ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі судді Матвійчук Л. В., від 17 листопада 2017 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2011 року публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ Банк» 946 025 грн 11 коп. заборгованості за кредитним договором № 4/33/060308; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 листопада 2017 року у прийнятті апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2012 року, відмовлено; апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 повернуто особі, яка її подала.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 не є особою, щодо якої суд вирішив питання про її права та обов'язки, тому право на апеляційне оскарження судового рішення у цій справі у нього не виникло.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 листопада 2017 року та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

23 січня 2018 року справу передано на розгляд до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини 1 статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з- них окремо.

Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснив, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

З аналізу вищенаведених норм убачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що судом першої інстанції установлено суму боргу, тобто встановлено преюдиційний факт, котрий впливає на його законні інтереси, як поручителя, тому що наявність вказаного судового рішення перешкоджає ОСОБА_4 реалізувати свої права щодо взяття кредиту в іншому банку, оскільки він рахується в «реєстрі боржників».

Судами установлено, що банк скориставшись своїм передбаченим законом правом вибору, пред'явив позов лише до позичальника ОСОБА_3, як боржника за кредитним договором. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2012 року стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «БМ Банк», заборгованість за кредитним договором в сумі 946 025 грн 11 коп.

Отже правильним є висновок апеляційного суду, що рішення суду першої інстанції постановлене лише щодо позичальника за кредитним договором ОСОБА_3 без покладення будь-яких обов'язків по поверненню суми боргу на ОСОБА_4, який хоч і є поручителем та зобов'язався перед банком відповідати за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором, однак позовні вимоги про стягнення заборгованості до нього не заявлялись, а тому питання щодо відповідальності поручителя за зобов'язаннями позичальника судовим рішенням не вирішувались, а також не перевірялись обставини припинення поруки відповідно до закону.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 не позбавлений права оспорювати розмір кредитної заборгованості у випадку розгляду справи за позовом банку до нього, як поручителя про стягнення кредитної заборгованості.

Оскаржуване рішення в цьому випадку не матиме для ОСОБА_4 преюдиційного значення, оскільки він не брав участі у справі, в якій це рішення ухвалювалось, а також цим рішенням не встановлювались обставини щодо нього, як поручителя за зобов'язаннями позичальника, з якого стягнуто кредитну заборгованість.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 не є особою, щодо якої суд вирішив питання про її права та обов'язки, тому право на апеляційне оскарження судового рішення у цій справі у нього не виникло, а тому апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали апеляційного суду без змін.

Враховуючи, що ухвалу суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик