Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 450/2227/15-ц

провадження № 61-3079св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у складі судді Данилів Є. О. від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської областіу складі колегії суддів: Зверхановської Л. Д., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., від 23 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання недійсним споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 800002382, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у розмірі 34 900 грн, зі сплатою 12 % річних, строком до 25 жовтня 2022 року. На забезпечення кредитних зобов'язань того ж дня між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Позивач посилалась на те, що кредитний договір від 25 жовтня 2007 року № 800002382 є недійсним, оскільки він укладений з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 25 жовтня 2007 року № 800002382.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області

від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскаржуваний договір укладено з дотриманням вимог статті 203 ЦК України, а саме лише твердження позивача, що вона була введена в оману, не може бути підставою для визнання недійсним спірного договору без підтвердження таких обставин належними та допустимими доказами.

24 серпня 2016 року ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки усім доказам у матеріалах справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 25 жовтня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 800002382, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у розмірі 34 900 грн, зі сплатою 12 % річних, строком до 25 жовтня 2022 року.

Установлено, що під час укладення цього договору позивачу надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору.

У оскаржуваному договорі зазначено, що своїм підписом позичальник свідчить про той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Також послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки банку та позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору.

Крім того, 25 жовтня 2007 року укладено додатковий договір до кредитного договору № 800002382 - додаток № 1, яким визначено графік погашення заборгованості за кредитом, у якому міститься таблиця, в якій зазначено суму, яку позивач повинна сплачувати кожного місяця впродовж всього часу користування кредитом.

Також судом установлено, що відповідач виконав умови оскаржуваного договору та надав позивачу кредит у розмірі 34 900 дол. США, а позивач із часу укладення договору виконувала свої зобов'язання за ним.

Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями частин третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідач при укладенні договору від 25 жовтня 2007 року № 800002382 ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: під час укладення вказаного договору їй не було надано повної та достовірної інформації про усі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору.

Отже, вказана ОСОБА_3 підстава недійсності спірного правочину базується на нормах частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, якою передбачено наявність таких обставин, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу). Такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону , щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Пунктом 20 постанови Пленуму від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Предметом дослідження є коло обставин, які стосуються укладення угоди при введенні однієї сторони в оману другою стороною умисно, з певною метою, при цьому характер обставин, щодо яких введено в оману, повинен бути істотним, таким, що суттєво впливає на права тієї сторони угоди, яка діє добросовісно.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок проте, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, на підставі яких суд міг би встановити умисел недобросовісної сторони ЗАТ «Альфа-Банк» ввести в оману позивача під час укладення оскаржуваного договору.

Статтями 626, 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що в оскаржуваному договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки як банка так і позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору, а також позивачу у день укладення оскаржуваного договору надано інформацію про детальний розпис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, крім цього сторонами узгоджено графік погашення заборгованості за кредитом та з урахуванням того, що позивач діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчить її підпис, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, оскільки при укладенні кредитного договору відповідачем додержано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_3, в інтересах яких діє

ОСОБА_4, у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області

від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило