Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 208/2405/15-ц

провадження № 61-1662св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Кам'янська міська рада, реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року у складі судді Ричка С. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Пономарь З. М., Осіяна О. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна від добросовісного набувача, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що в березні 2005 року він на підставі договору купівлі-продажу придбав дві квартири за № 13 та № 14 у будинку АДРЕСА_1 У травні 2011 року йому стало відомо про замінені двері в придбаних квартирах. Із повідомлення житлової контори він дізнався, що вищезазначені квартири належать ОСОБА_2, який на підставі договорів купівлі-продажу придбав спірне майно у ОСОБА_4, право власності на спірні квартири за яким визнано на підставі заочних рішень Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, ухвалених у 2009 році, які в подальшому були скасовані. У листопаді 2011 року позовні заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1, товарної біржі «Автомобілі і нерухомість» про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права власності на придбане майно, залишено без розгляду.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартир № № 13, 14 по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість», та договір купівлі-продажу вказаних квартир, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 серпня 2014 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів та відмовлено в цій частині позову.

Під час розгляду зазначеного спору у суді ОСОБА_2 отримав дозвіл на виведення спірних квартир із житлового фонду у нежитлові приміщення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, приміщення № 13 та № 14.

Посилаючись на викладені обставини та з урахуванням уточнень, просив витребувати від ОСОБА_2 нежитлові приміщення №№ 13,14 у будинку АДРЕСА_1; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення № 13, 14 у будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2; поновити державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення №№ 13, 14 у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача, оскільки право власності позивача на спірне майно відсутнє, факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача підтверджується договорами купівлі-продажу нерухомого майна, які на теперішній час є чинними, свідоцтва про право власності нежитлових приміщень № 13 та № 14 в будинку АДРЕСА_1 спростовують посилання позивача на незаконність володіння відповідачем майном. Крім того, оскільки позивач ніколи не був власником нежитлових приміщень № 13 та № 14 в будинку АДРЕСА_1, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення державної реєстрації права власності на вказане майно за позивачем.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутні підстави для витребування майна, оскільки ОСОБА_1 ніколи не був власником нежитлових приміщень № 13 та № 14 в будинку АДРЕСА_1 Крім того, на час розгляду справи у відповідача відсутнє таке нерухоме майно, як квартири № 13 та № 14 в будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право власності від 22 січня 2013 року та 23 січня 2013 року відповідач є власником саме нежитлових приміщень № 13 та № 14 в будинку АДРЕСА_1 і питання про визнання недійсними вищевказаних свідоцтв позивачем не ставилося.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону; позивачем були надані докази на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 серпня 2014 року, яким визнано недійсними договори купівлі-продажу квартир № 13 та № 14 в будинку АДРЕСА_1 укладені на товарній біржі «Автомобілі та нерухомість» між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 не підписував вказані договори, а підпис виконаний іншою особою, що є підтвердженням того, що майно вибуло з володіння власника не з його волі; висновки судів про те, що станом на січень 2016 року не існує житлових квартир є невірними, оскільки відповідач купував за договором купівлі-продажу саме житлові квартири, які вибули із володіння позивача поза його волею; апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення постанови про порушення кримінального провадження від 08 вересня 2016 року за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статтею 190 КК України, та постанову про визнання позивача потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

06 вересня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

10 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (пункт 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-117 цс 12.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Судами встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість» від 23 травня 2005 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 05 жовтня 2009 року; визнано недійсним, договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість» від 17 травня 2005 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 19 січня 2010 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року скасовано рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 серпня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, укладених на товарній біржі та нотаріальних договорів купівлі-продажу нерухомості з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Згідно рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23 серпня 2012 року № 334 «Про виключення з житлового фонду міста житлових приміщень за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1», спірні квартири були виключені з житлового фонду.

На підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 22 січня 2013 року та від 23 січня 2013 року нежитлові приміщення № 13 та № 14 у будинку АДРЕСА_1 належать ОСОБА_2

Згідно висновку № 643/12-15 судово-будівельно-технічної експертизи від 18 січня 2016 року станом на 11 січня 2016 рік такий нерухомий об'єкт, як квартири № 13 та № 14 по АДРЕСА_1 не існують, крім того ці приміщення є нежитловими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із неможливості витребування спірних об'єктів у зв'язку із тим, що позивач не був власником нежитлових приміщень, оскільки спірні квартири були виключені з житлового фонду та включені в нежитловий.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі споруди тощо) відповідно до частин 2, 3 статті 331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди не звернули уваги на те, що спірні квартири були придбані відповідачем за договором в особи, яка не мала права його відчужувати.

Крім того, суди залишили поза увагою те, що спірні квартири виключені з житлового фонду для подальшого використання їх під магазин непродовольчих товарів, тобто не відбулось створення нових окремих об'єктів в розумінні статей 331, 332 ЦК України. Фактично відповідач свої дії спрямовував на зміну цільового призначення спірних об'єктів, з метою утруднити для позивача, або ж зробити неможливим захист його права власності в судовому порядку і повернення йому спірного майна, яке вибуло з його володіння поза його волею.

Ураховуючи викладене, суди дійшли помилкового висновку щодо відсутності на даний час індивідуально-визначеного спірного майна, яке було предметом договорів купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Судами не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та згідно частини 3 статті 411 ЦПК України є підставою скасування рішення судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик