Постанова

Іменем України

26 березня 2018 року

м. Київ

справа № 359/2164/16-ц

провадження № 61-12881св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Бориспільська центральна районна лікарня Київської області,

третя особа - лікар-психіатр Бориспільської центральної районної лікарні Київської області ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2016 року у складі головуючого судді Журавського В. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Гуль В. В., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 359/2164/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Бориспільської центральної районної лікарні Київської області (далі - Бориспільська ЦРЛ), третя особа - лікар-психіатр ОСОБА_5, у якому просила визнати дії лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ ОСОБА_5 протиправними; визнати записи недійсними; заборонити лікарю-психіатру ОСОБА_5 надавати будь-які види психіатричної допомоги та вносити відомості до її медичної картки без письмової згоди; усунути перешкоди у реалізації права на ознайомлення з її медичною документацією.

Позовна заява мотивована тим, що 10 лютого 2014 року згідно із записами у медичній картці її взято на консультативний облік. У зв'язку із неправомірними діями лікарів Бориспільської ЦРЛ, у тому числі лікаря-психіатра ОСОБА_5, вона відмовилася від будь-якої психіатричної допомоги до проходження призначеної їй Печерським районним судом м. Києва судової амбулаторної комплексної психолого-психіатричної експертизи, а також на час перевірки правомірності дій лікаря-психіатра ОСОБА_5

Вказувала, що судово-психіатрична експертиза щодо неї була проведена 12 серпня 2014 року, неправомірність дій лікаря-психіатра ОСОБА_5 та Бориспільської ЦРЛ неодноразово доводилась у судах. Із медичною карткою, яка знаходиться в психіатричному кабінеті, їй надали дозвіл на ознайомлення лише раз, наступні рази їй відмовляли. Зазначає, що в повному обсязі зі своєю медичною картою вона ознайомилась лише 03 березня 2016 року в суді, оскільки оригінал її медичної карти був витребуваний ухвалою суду. Посилалася, що її заява про незгоду взяття на «Консультативний облік» у лікаря-психіатра, подана 27 лютого 2014 року головному лікарю Бориспільської ЦРЛ, розглянута не належним чином, оскільки не містила відповіді на поставлені нею запитання.

Також зазначала, що з 02 грудня 2009 року вона призначена опікуном своєї недієздатної матері відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2009 року. Вона відвідувала лікаря-психіатра ОСОБА_5 як опікун своєї матері, при цьому лікар вносила відомості саме до її медичної карти, не попереджаючи про це. Вважає, що лікарем був порушений порядок надання психіатричної допомоги. 24 лютого 2014 року вона відмовилась від будь-якої психіатричної допомоги. Вважає відповідь Бориспільської ЦРЛ, що психіатрична допомога їй не надавалася, незаконною та суперечливою. Просила позов задовольнити.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази, що свідчать про протиправність дій лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ ОСОБА_5 щодо внесення записів до медичної картки ОСОБА_4 за період з 25 лютого 2014 року по 13 липня 2015 року. Позивач перебуває на «К» обліку в психіатричному кабінеті Бориспільської ЦРЛ, а відтак лікар-психіатр у випадку кожного звернення ОСОБА_4 з питаннями чи консультаціями зобов'язаний зазначити відповідні дані про таке звернення у медичній картці хворого у розділі «Щоденник». З моменту коли ОСОБА_4 звернулась до Бориспільської ЦРЛ із заявою про відмову від отримання будь-якої психіатричної допомоги, а саме з 14 березня 2016 року, психіатрична допомога не надавалась. Також відсутні докази, що відповідач чинить ОСОБА_4 перешкоди у реалізації її права на ознайомлення з медичною документацією.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що судове рішення постановлено із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надана належна оцінка її заяві від 24 лютого 2014 року про відмову від надання психіатричної допомоги лікарем-психіатром ОСОБА_5 У період з 2011 року по 18 лютого 2016 року лікар-психіатр проводила психіатричний огляд та вносила відомості в її медичну картку без відповідної на те правової підстави. Крім того, порушені її права на ознайомлення з медичною документацією щодо стану її здоров'я, належним чином не досліджена амбулаторна картка. У вересні 2011 року вона проходила експериментально-психологічне дослідження, під час якого психічних захворювань встановлено не було.

12 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_4 14 листопада 2013 року за направленням лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ була консультована лікарями-психіатрами комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» (далі - КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання») і їй встановлено діагноз «Шизотиповий розлад». Також позивачу запропоновано поглиблене стаціонарне обстеження, від якого вона відмовилась.

Враховуючи антисоціальну поведінку ОСОБА_4 та її відмову від стаціонарного обстеження, листом головного лікаря КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» від 21 січня 2014 року головному лікарю Бориспільської ЦРЛ запропоновано взяти хвору на консультативний облік у психіатра.

10 лютого 2014 року на ім'я ОСОБА_4 Бориспільською ЦРЛ була заведена медична карта амбулаторного хворого на консультативний облік, діагноз: «шизотиповий розлад». Встановлено, що 19 лютого 2014 року ОСОБА_4 самостійно звернулась до лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ та повідомила, що вона перебуває на «К» обліку.

14 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до головного лікаря Бориспільської ЦРЛ із заявою про відмову від будь-якої психіатричної допомоги, з часу звернення із якою така допомога ОСОБА_4 не надавалась, відповідні записи у медичній картці відсутні. Останній запис здійснений лікарем-психіатром Бориспільської ЦРЛ 13 липня 2015 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Згідно із частиною першою статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на відмову від надання психіатричної допомоги, за винятком випадків її надання в примусовому порядку, передбаченому законом (пункт 4 чстини третьої статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Таким чином, правильним є висновок судів про те, що дії лікаря-психіатра ОСОБА_5 щодо внесення оспорюваних позивачкою записів в медичну картку були правомірними, з відповідними повноваженнями.

На звернення позивача про надання дозволу на ознайомлення з усією медичною документацією відповідачем були надані відповіді 25 квітня 2014 року і 25 травня 2016 року відповідно. ОСОБА_4 роз'яснено її право на отримання інформації про стан свого здоров'я у лікаря-психіатра та право на ознайомлення із її медичною карткою. Також зазначено, що на неодноразові прохання лікар-психіатр безперешкодно надає ОСОБА_4 медичну картку для ознайомлення і зняття фотокопій.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Матеріали справи не містять доказів про наявність перешкод з боку відповідача у реалізації права ОСОБА_4 на ознайомлення з її медичною документацією.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Агрументи касаційної скарги про те, що у вересні 2011 року ОСОБА_4 проходила експериментально-психологічне дослідження, під час якого психічних захворювань позивача встановлено не було, колегія суддів відхиляє. Такий висновок не має правового значення у даній справі, оскільки предметом спору є наявність або відсутність протиправних дій Бориспільської ЦРЛ та лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ Київської області ОСОБА_5

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2016 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат