Справа № 357/801/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 рокуБілоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Бондаренко О.В., при секретарі Бондаренко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про розміри прав власності в автомобілі, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 24.01.2018 року мотивуючи тим, що з відповідачем у справі перебуває у шлюбі з 30.03.2010 року. 29.08.2013 року був підписаний договір купівлі-продажу №109 з ТОВ «Європа плюс» та придбаний транспортний засіб марки RENAULT DOKKER за ціною 164 900,00 грн. Після купівлі зазначеного транспортного засобу він був зареєстрований на відповідача ОСОБА_2 Валеріїну, з державним номерним знаком АІ 5483 ЕН. У звязку з цим позивач просив суд, з урахуванням заяви від 07.02.2018 року про усунення недоліків позовної заяви, визнати за ним відповідно до ст. 392 ЦК України право власності в транспортному засобі марки RENAULT DOKKER, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, станом на 29.08.2013 року в момент його купівлі та розмір права власності якого становив 40 000,00 грн. (або 24% його вартості).

Ухвалою суду від 22.02.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 19), протягом строку, встановленого судом, відзиву на позовну заяву чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи до суду не надала.

Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд прийшов до висновку, про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, дослідивши наявні в справі матеріали, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що 30.03.2010 року було укладено шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 197, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 2 - зворотній бік).

В період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі було придбано транспортний засіб, а саме: автомобіль марки RENAULT DOKKER, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року (а.с.4-5). За даний автомобіль було сплачено кошти відповідачем ОСОБА_2 в розмірі 124 900,00 грн., та позивачем ОСОБА_1 в розмірі 40 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 3).

Так, відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба , тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена презумпція спільності майна подружжя перерозподіляє тягар доказування, визначений ст. 12, 81 ЦПК України. Тобто, набуте за час спільного проживання майно, є майном подружжя, якщо особа, яка не визнає цей факт, доведе протилежне. Отже, саме відповідач має довести, що набуте за час спільного проживання майно, не є майном подружжя. Для позивача цей факт презюмується.

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Як розяснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами тощо.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що автомобіль, що був придбаний сторонами під час шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Слід також зазначити, що в даному випадку предметом спору є автомобіль марки RENAULTDOKKER, який відповідно до ст. 183 ЦК України є неподільною річчю, оскільки її не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом ч.4 ст. 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами,встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК) ,відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить визнати за ним право власності на транспортний засіб в момент його купівлі, а саме 29.08.2013 року, відповідно до ст. 392 ЦК України, якою передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а в даному випадку власником майна згідно Договору № 109 від 29.08.2013 року є відповідач у справі ОСОБА_2.

Позов про визнання права власності це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не поєднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не повязаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування в суді установлених фактів (наприклад, факту оголошення особи померлою) або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права (наприклад, факту приналежності частки у загальному майні власників). Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно. Це може випливати із представлених їм правовстановлюючих документів, показань свідків, а також будь-яких інших доказів, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Якщо майно знаходиться у володінні позивача, його права на майно захищає презумпція правомірності фактичного володіння.

Вимога про визнання права власності не є самоціллю та єдиним предметом позову, оскільки як правило, такі вимоги супроводжують позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, про усунення порушень права власності, не повязаних з порушенням володіння та ін.

Отже, за таких умов, вимоги про визнання права власності є лише передумовою для досягнення позивачем кінцевої мети позову (наприклад, повернути майно у своє володіння). Також, спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні правовстановлюючі документи, і це право оспорює відповідач.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дубліката правовстановлюючого документа.

Позивач не надав до суду належних та допустимих доказів в підтвердження зазначених вимог, відповідно до ст. 392 ЦК України, не надав доказів щодо порушення, невизнання або оспорювання відповідачем його прав, свобод чи законних інтересів, а обраний спосіб захисту свого порушеного права не узгоджується з викладеними обставинами.

Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений судовий збір при подачі позову до суду не підлягає відшкодуванню в разі відмови у задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 4,12, 76 81, 258, 259, 264 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 16, 325, 368, 392 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про розмір права власності в автомобілі, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_3