АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 672/1292/17
Провадження № 22-ц/792/494/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю сторін та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №672/1292/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду від 16 січня 2018 року (ОСОБА_5В.) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава ради та Городоцька районна державна адміністрація Хмельницької області про відібрання і повернення дітей та визначення їх місця проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Городоцька районна державна адміністрація Хмельницької області та орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава ради про визначення місця проживання дітей.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_6 зазначала, що 26.07.2011 року рішенням Городоцького районного суду розірвано шлюб між нею та відповідачем, що був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції у Хмельницькій області 25.09.2004 року. Позивачка вказує, що вона та відповідач є батьками ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, які після припинення подружніх відносин із відповідачем проживають із нею у м. Полтаві та перебувають на її утриманні. ОСОБА_6 вказує, що вона не перешкоджала батькові у спілкуванні з дітьми, намагаючись надавати дітям таку можливість як по телефону так і при особистих зустрічах, хоча відповідач не проявляв особливої зацікавленості у такому спілкуванні. Позивачка зазначає, що діти проводили час із бабусею та дідусем по лінії батька, їздили на оздоровлення та на відпочинок разом із ОСОБА_4 Однак, в травні 2017 року діти з її згоди поїхали на канікули до відповідача та останній зобовязався їх повернути до м. Полтава за тиждень до початку навчального року, проте почав налаштовувати дітей проти матері та пояснив їй, що вони не повернуться та залишаться проживати у нього. ОСОБА_6 зауважує, що відповідач повністю позбавив її права на спілкування та виховання дітей і оскільки сторони знаходяться в стані конфлікту, що унеможливлює конструктивний діалог з приводу визначення місця проживання дітей, тому просила суд відібрати у ОСОБА_4 дітей і повернути їх матері ОСОБА_6 та визначити місце проживання дітей разом із позивачкою за адресою АДРЕСА_1.

В жовтні 2017 року до суду із зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_4 та вказував, що ОСОБА_9 під приводом відвідування своїх батьків в м. Полтава виїхала з малолітніми дітьми з м. Городок, де проживають у двохкімнатній малогабаритній квартирі разом з батьками та сімєю свого брата. Позивач зазначає, що протягом 2014-2017 років ОСОБА_9 разом зі своєю матірю намагалися налаштовувати дітей проти батька, обмежували дітей у вільному спілкуванні з ним по телефону. На думку ОСОБА_4, проживання дітей разом із матірю та її батьками негативно на них вплинуло, адже постійні сварки та негативні явища перелякали дітей та мали місце фізичного насильства ОСОБА_6 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_10. А тому ОСОБА_4 вважає, що вказані події призвели дітей до стресу, однак перебуваючи у м. Городок діти протягом літніх канікул не згадували матір та не виявляли бажання з нею спілкуватися, а після їх відвідин матірю в супроводі поліції вони перелякалися. Позивач вважає, що за таких обставин діти мають право проживати із ним, оскільки Декларація ООН з прав дитини не відноситься до національного законодавства, а в силу ст. 141 СК мати та батько мають рівні права та обовязки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. І ОСОБА_4 просить суд визначити проживання малолітніх дітей з ним.

Рішенням Городоцького районного суду від 16 січня 2018 року первісний позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Постановлено відібрати малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, 01.01.2012 року у батька ОСОБА_4 та повернути їх за попереднім місцем проживання, яким є місце проживання матері.

В цій частині допущено негайне виконання судового рішення.

Визначено місце проживання дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, 01.01.2012 року разом із матір'ю ОСОБА_6 У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про поділ судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи це рішення незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_6 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити. Апелянт посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст. 45 ЦПК України, пунктів 2,3 ст. 1 та пункту «d» ст. 5 Європейської конвенції про здійснення прав дітей. Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги обґрунтування висновку органу опіки в особі Городоцької РДА від 21.12.2017 року, згідно якого вважається за можливе проживання малолітніх дітей з батьком, натомість судом взято до уваги висновок виконкому Шевченківської районної ради у місті Полтава №238 від 14.11.2017 року, який визначає місце проживання дітей разом з матірю виключно з урахуванням їхнього віку. На думку апелянта, судом не обєктивно встановлені обставини справи та показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12 у рішенні суду викладені в іншій інтерпретації. Також апелянт вважає, що рішення суду не відповідає практиці Європейського суду з прав людини. ОСОБА_4 вказує, що суд безпідставно послався на довідку ДВС про заборгованість по аліментах, як на підставу неналежного виконання своїх батьківських обовязків. Крім того, апелянт зазначає, що до процедури примусового виконання судового рішення були залучені практичні психологи різних підрозділів, які дійшли висновку про пагубність дій матері та неприйнятність висновків суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції були повністю дотримані, враховані та забезпечені права малолітніх дітей та ОСОБА_4, зокрема як законного представника малолітніх дітей. На думку ОСОБА_6, в результаті судового розгляду не було встановлено жодних виняткових обставин, які б могли виправдати розлучення малолітніх дітей з їх матірю. Тому, позивачка просить суд залишити рішення Городоцького районного суду від 16.01.2018 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Позивачка та її представник апеляційну скаргу не визнали та просять її відхилити, залишивши рішення суду без змін.

Представники третіх осіб до суду не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та направили суду клопотання щодо розгляду справи у їхній відсутності.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторін та їх представників, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Городоцького районного суду від 26.07.2011 року розірвано (а.с.10).

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (т.1 а.с.11-12).

Після розірвання шлюбу сторони проживали однією сімєю за однією адресою, однак у 2014 році ОСОБА_6 з дітьми виїхала на постійне місце проживання до своїх батьків у м. Полтаву, що не заперечувалося ОСОБА_4 і спору з приводу місця проживання дітей на той час між сторонами не існувало.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відвідували відповідно школу та дитячий садок у м. Полтава, гарно себе зарекомендували серед ровесників, з якими підтримували дружні відносини, добросовісно виконували поставлені перед ними завдання, мали завжди охайний зовнішній вигляд, знаходились під постійним контролем матері та бабусі. Матір регулярно відвідувала батьківські збори, допомагала в організації навчання та дозвілля. Ці обставини встановлені з довідок та характеристик, виданих комунальним закладом "Полтавська ОСОБА_13 ступенів №34" та Полтавським дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №37 "Білосніжка" відносно малолітніх дітей.(т.1 а.с.23-27).

Згідно довідки №3539 КП "Житлово-експлуатаційна організація №2" від 05.07.2017 р. зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_6 та дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є АДРЕСА_2 (т.1 а.с.28).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про відібрання дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання, суд першої інстанції вірно виходив з того, що місцем проживання малолітніх дітей на підставі закону є місце проживання їх матері АДРЕСА_3. І батько ОСОБА_4 без згоди матері ОСОБА_6 самочинно змінив місце проживання малолітніх дітей, не повернувши їх до м. Полтави в обумовлений із ОСОБА_6 термін.

Також, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про визначення місця проживання малолітніх дітей з матірю та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей з батьком, суд першої інстанції вірно виходив з того, ОСОБА_6 має постійну роботу, стале джерело доходу, позитивно характеризується за місцем роботи, зареєстроване місце проживання, а отже має більші можливості для утримання та виховання дітей, їх гармонійного, духовного та фізичного розвитку. Відповідач в свою чергу є непрацюючою особою, постійних джерел доходів не має, працює неофіційно, є отримувачем соціальної допомоги по догляду за особою похилого віку і отримує місячний дохід менший за прожитковий мінімум. Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що відсутні виняткові обставини у розумінні ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

У відповідності до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Так, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Стаття 161 СК України вказує про те, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відібрання дитини як спосіб захисту прав та законних інтересів є досить специфічним, оскільки насамперед стосується захисту прав дитини.

Згідно з частиною першою статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Разом із цим відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, згідно висновку, затвердженого рішенням виконкому Шевченківської районної у місті Полтава ради №238 від 14.11.2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 створили належні умови для проживання дітей. Мати дітей має достатній самостійний дохід для їх виховання та утримання, позитивно характеризується по місцю роботи. На даний час діти проживають з батьком без погодження з матір"ю, він ніде офіційно не працює, хоча гарно піклується про дітей. Враховуючи вік малолітніх дітей, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання дітей з матір'ю (т.1 а.с.197-198).

З висновку від 21.12.2017 року, наданого Городоцькою РДА як органом опіки та піклування, вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Городоцькій РДА прийнято рішення, яким вважається за можливе проживання малолітніх дітей з батьком (т.1 а.с.223).

Як слідує із матеріалів справи з 16.05.2017 р. і по даний час ОСОБА_6 працює на посаді фахівця з біржових операцій на Центральній універсальній біржі в м. Полтаві та отримує щомісячний дохід, що підтверджується відповідними довідками (т.1 а.с.16, 17).

Згідно характеристики по місцю роботи ОСОБА_6 характеризується з позитивної сторони, ознак наркоманії, токсикоманії чи хронічного алкоголізму не має (т.1 а.с. 18, 19).

Як вбачається із матеріалів справи (т. 1 а.с. 100 - 104) ОСОБА_4 не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря-нарколога; перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Городоцької РДА як одержувач компенсаційної виплати особі, яка здійснює догляд за інвалідом І гр. або особою, яка досягла 80 років з 13.03.2013 р. по даний час; розмір щомісячного доходу відповідача складається із вищевказаної компенсаційної виплати що станом на вересень 2017 р. становила 28 грн. 74 коп. та щомісячної державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім"ям, яка станом на вересень 2017 р. становила 265 грн. 23 коп..

Згідно договору купівлі продажу від 03.06.2014 року та копії витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є власниками в рівних частках квартири №46 в м. Городок, вул. Київська, будинок №16 (т.1 а.с. 105-107).

Відповідно до довідки виконкому Городоцької міської ради ОСОБА_4 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, його донька ОСОБА_7А та син ОСОБА_8 не зареєстровані, але проживають за вказаною адресою (т.1 а.с. 115).

З довідки загальноосвітньої школи І ступеня м. Городка вбачається, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно є ученицею 3А класу даної школи (т.1 а.с.116).

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно є вихованцем старшої групи дошкільного закладу «Казка», що підтверджується довідкою Городоцького дошкільного закладу №3 «Казка» (т.1 а.с. 117).

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 11.02.2015 року вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на утримання їх малолітніх дітей аліменти в сумі по 400 грн. на кожну дитину щомісяця починаючи з 27.11.2014 р. до досягнення дітьми повноліття (т.1 а.с.13).

Відповідно до довідки Городоцького РВ ДВС у ОСОБА_4 наявна заборгованість зі сплати аліментів на загальну суму 8103 грн. 25 коп. за період часу з 27.11.2014 року по 01.09.2017 рік (т.1.а.с.32).

Згідно довідки-розрахунку Городоцького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області ОСОБА_4 має заборгованість по аліментам за період з 27.11.2014 року по 01.10.2017 року у розмірі 8203,25 грн. (т.1 а.с. 118).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції діяв на шкоду інтересам ОСОБА_4 та в супереч інтересів малолітніх дітей, оскільки під час розгляду справи діти не були залучені до участі у справі, колегія суддів вважає їх безпідставними, адже згідно ч.1 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років… захищають у суді … їхні батьки…

Посилання в апеляційній скарзі на те, що справу розглянуто суддею, який підлягав обовязковому відводу, відмова в задоволенні якого була формальною, що є порушенням норм процесуального права, є таким, що не заслуговує на увагу.

Так, 30.11.2017 року ОСОБА_4 було заявлено відвід судді Шинкоренку С.В. з тих підстав, що він явно та систематично виявляє упередженість та односторонність; ігнорує приписи норм матеріального та процесуального права і Кодексу суддівської етики; постійно підвищує тон при спілкуванні з відповідачем та свідками на стороні відповідача, вчиняє тиск на цих свідків; допускає висловлювання та оцінку фактів, які нічим не доведені; ображає релігіозні почуття позивача. Ухвалою суду від 30.11.2017 року цю заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для відводу, що визначені положеннями ч. 1 ст. 20 ЦПК України (2004 року, чинного на час вчинення процесуальної дії).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано домовленість сторін щодо припинення сплати аліментів у разі знаходження дітей у ОСОБА_4 та суд прийшов до невірного висновку, що батько має заборгованість по сплаті аліментів колегія суддів вважає їх безпідставними та недоведеними, адже в силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано, що позивачем надана довідка про її доходи без зазначення їх розміру; що відповідач після розлучення придбав 3-х кімнатну квартиру, ? якої записав на позивача; довідки, що надані ОСОБА_4 про відвідування дітьми навчальних закладів у м. Городку; судом невірно досліджено докази, а саме покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_14,ОСОБА_7, ОСОБА_12, малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на думку колегії суддів є такими, що не заслуговують на увагу, адже судом першої інстанції у відповідності до вимог ч.1 ст. 89 ЦПК України оцінено за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. І ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта з оцінкою судом доказів, що надавалися учасниками справи та їх представниками.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення прийшов до помилкового висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6 про відібрання малолітніх дітей, є безпідставними. Адже судом першої інстанції вірно встановлено, що у 2014 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо місця проживання їх малолітніх дітей за місцем проживання матері в м. Полтаві і в 2015 році діти були зняті з реєстрації у м. Городок із подальшою реєстрацією їхнього місця проживання у м. Полтаві. В кінці травня 2017 року, батько за згодою матері на період літніх канікул перевіз дітей у м. Городок і зобовязався їх повернути за один, два тижні до початку навчального року. Однак ОСОБА_4 в обумовлений строк дітей матері не повернув та заперечує їх повернення на час розгляду справи. Ці обставини визнавалися сторонами в суді першої інстанції та в апеляційній інстанції, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Керуючись положеннями ч.1 ст. 162 СК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 в частині відібрання дітей та повернення за попереднім місцем проживання є обґрунтованими і підлягають повному задоволенню.

Посилання апелянта на те, що судом не враховано рішення ЄСПЛ «М.С. проти України», яким презумпція на користь матері в справах щодо дітей не підтверджується на рівні ООН, і саме Конвенція ООН про права дитини 1989 року на відміну від Декларації ООН, є юридично обовязковим документом, є безпідставним.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини.

Так, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суд першої інстанції, враховуючи правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду України у справі №757/11568/15ц від 14.12.2016р., встановивши, що висновки органу опіки та піклування не містять виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дітей з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітніх дітей, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю та врахувавши думку дітей і їх інтереси, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дітей разом з матір'ю.

Крім того, виходячи з положень ст. ст. 157, 181 СК України той з батьків хто проживає окремо зобов'язаний так само брати учать у вихованні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж немає права перешкоджати у такому спілкуванні.

Головним критерієм при визначенні місця проживання дітей, є інтереси дитини, які повинні переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі „Гофман проти Німеччини" від 11.10.2001 року). Разом з тим, той із батьків, який не проживає з дитиною, повинен мати можливість підтримувати регулярні контакти з нею, має право на відвідування (рішення Євросуду у справі „Ельсгольц проти Німеччини" від 13.07.2000 року).

А отже при визначенні місця проживання дітей з матір'ю, батько не позбавляється можливості спілкування з дітьми та участі у їх вихованні.

Посилання апелянта на те, що суд надав перевагу інтересам позивача ОСОБА_6, порушивши принцип змагальності сторін, не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції, застосовуючи принцип рівності прав батьків у питаннях їх участі у вихованні дітей, виходив з максимального можливого урахування інтересів дітей, як передбачено ч. 8 ст. 7 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування в особі Городоцької РДА та обмежився констатацією наявності рішення, яким вважається за можливе проживання дітей разом з батьком і матеріальну незабезпеченість апелянта, не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи. Так, судом у відповідності до вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України надано належну оцінку висновку органу опіки і піклування, який в силу вимог закону, для суду не є обов'язковим, а оцінюється судом нарівні з іншими доказами у справі в їх сукупності. Також судом було досліджено та надано належну правову оцінку матеріальному становищу батька, що відображено в мотивувальній частині рішення суду.

Безпідставними також є посилання апелянта на те, що судом не враховано бажання дітей проживати з батьком, оскільки судом першої інстанції надано можливість кожній дитині висловити свою думку щодо зазначеного питання і враховуючи те, що діти є малолітніми, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 160 СК України їх місце проживання визначається за згодою батьків.

Оскільки, в даному випадку сторони не дійшли згоди з цього питання - місце проживання малолітніх дітей сторін визначається за рішенням суду.

Сам факт проживання дітей на даний період з батьком ОСОБА_4, відвідування дітьми навчальних закладів м. Городка не є достатньою підставою для визначення місця проживання дітей з батьком, тому що виключних обставин для закріплення такого проживання дітей з батьком та розлучення із своєю матір'ю в ході розгляду справи не встановлено. А тому, оцінюючи докази у справі, фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підставність первісного позову.

Довід апеляційної скарги про те, що залучені до процедури примусового виконання судового рішення практичні психологи дійшли спільного висновку, із якого вбачається пагубність дій матері, не заслуговує на увагу через те, що ці обставини не були доводом зустрічної позовної заяви та не підлягали доведенню і з'ясуванню, а згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції повно, всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам по справі та прийшов до вірного висновку про відібрання малолітніх дітей у ОСОБА_4, повернення їх матері та визначення їх місця проживання разом із ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2018 року.

Судді: (підпис) ОСОБА_1

(підпис) ОСОБА_2

(підпис) ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

__________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції ОСОБА_5 Справа № 22ц/792/494/18

Доповідач Корніюк А.П. Категорія: 48