Справа № 204/8382/17
Провадження № 2/204/501/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Нізік О.В.

при секретарі - Федишині Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1), третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (адреса: вулиця Старокозацька, 58, кабінет 212, м. Дніпро) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просила визнати ОСОБА_2, такими що втратив право; користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2. Зобовязати Департамент адміністративних послуг та дозвільні процедур Дніпропетровської міської ради зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 6уд. 71, кв. 131. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресом АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.1997р. посвідченого державним нотаріусом Третьої ДДНК, реєстр №4-745. Відповідно до довідки ЖЕК № 9 від 11.02.20013 р. в належній їй квартирі разом із нею зареєстрований з 2000 р. її син ОСОБА_2 Вона зареєструвала свого сина в належній їй квартирі в 2000 році, але він ніколи там не проживав. Факт не проживання сина підтверджується актом ЖЕК №9 від 16.09.2010 року, та ОСОБА_3 від 26.11.2015 р., також даний факт вона може підтвердити за допомогою свідків. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не проживає в належній позивачу квартирі понад один рік без поважних причин в звязку з чим втратив право користування житловою площею в даній квартирі. Реєстрація відповідача в належній їй квартирі перешкоджає в користуванні їй своєю власністю, та порушує її права, щодо укладання угод оформлення субсидії, реалізовувати її право власності повною мірою.

Позивачка та представник позивача у судове засідання не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду письмову заяву в якій просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку.

Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи те, що сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявились, надали до суду письмові заяви, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суд встановив такі фактичні обставини справи і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до договору від 01 квітня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 4-745, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 купила жилу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 6).

Згідно із довідкою від 11 лютого 2013 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_1, її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 3).

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 де не мешкає тривалий час, він фактично звільнив це житло, інші члени сімї попередників чи особисто відповідач у вказаному житлі не мешкав тривалий час і не мешкає, за комунальні послуги не сплачує, в цьому будинку не має його речей, але реєстрація відповідача в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

Крім того, факт тривалої відсутності відповідача по місцю знаходження спірного житла підтверджується, актом від 16 вересня 2010 року, який складений комісією у складі старшого майстра ЖЕК-9 ОСОБА_6, мешканця квартири 133 по вулиці Робочій 71 ОСОБА_7 та мешканця квартири 134 по вулиці Робочій 71 ОСОБА_8 (а. с. 4) та актом від 26 листопада 2015 року, який посвідчений паспортистом ОСОБА_3 (а. с. 5), а також поясненням свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, які кожен окремо, підтвердили обставини викладені у позовній заяві безпосередньо у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в ній регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сімї не звільняє їх від виконання обовязків за договором найму жилого приміщення.

Згідно з ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що ОСОБА_8 України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

За таких обставин суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час (понад шість місяців) без поважних причин не мешкає за адресою спірного житла, в цьому житлі відсутні його речі, комунальні та інші послуги не сплачує, доказів на спростування позову ОСОБА_2 суду не надано.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 року №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо особа відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення.

Оскільки, законність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову відповідає вимогам чинного законодавства і обґрунтована на обставинах справи та доказах, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою.

Що стосується вимоги про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_6, необхідно зазначити, що ця вимоги є передчасно заявленою, оскільки жодних прав позивача порушено не було з огляду на таке.

Разом з тим, суд звертає увагу, що в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача, тому позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади.

Окрім того визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в позасудовому порядку, оскільки позивачеві не було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги в позасудовому порядку, вказана вимога є недоведеною та передчасною.

Таким чином, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 640 грн., тому відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. (а. с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 64, 65, 71, 72, 156, 163 ЖК України, ст. ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280 282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1), третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (адреса: вулиця Старокозацька, 58, кабінет 212, м. Дніпро) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_6.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до Розділу VІІІ п.п.15.5 п.15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Суддя О.В. Нізік