Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1185/17 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 54 Доповідач Коломієць О.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 289/1185/17 за позовом ОСОБА_2 до Підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України про визнання незаконним звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою Підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року, яке ухвалено суддею Сіренко Н. С. в. м.Радомишлі Житомирської області

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати незаконним своє звільнення та протиправним наказ про звільнення № 34 від 31.05.2017 року, поновити її на роботі та зобов'язати відповідача виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по 13.12.2017 року у сумі 10 800,00 грн. (а.с.125).

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 01.02.1998 року вона працювала на посаді завідувача гуртожитку Підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України (надалі - Будинкоуправління №9). 31.03.2017 року її було попереджено про звільнення з посади у зв'язку із скороченням штату працівників. На підставі наказу №34 від 31.05.2017 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Зазначає, що відповідач в порушення вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України не запропонував їй вакантні посади, які існували на підприємстві з моменту попередження і до дня звільнення, що свідчить про порушення процедури звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, на час її звільнення не були дотримані вимоги пп. 2, 3, 4 ч. 2 ст.42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами організації виробництва та праці, оскільки позивач має безперервний трудовий стаж майже 20 років. У зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулася до суду з метою захисту своїх порушених прав.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ № 34 від 31.05.2017 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача гуртожитком з 31.05.2017 року, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача гуртожитком з 31.05.2017 року. Стягнуто з Підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівська квартирно-експлуатаційна частина Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2017 року по 13.12.2017 року в розмірі 7553,44 грн., без урахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України з цієї суми. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Будинкоуправління №9 подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В обґрунтування вимог скарги, зазначає, що положенням ч.3 ст.49-2 КЗпП України не передбачено дотримання обов'язкової письмової форми пропозиції працівнику обійняти іншу посаду на тому ж підприємстві. В свою чергу, позивачу при свідках була запропонована посада двірника та чергової гуртожитку, від яких вона відмовилася. Однак, свідки до суду першої інстанції не викликались для підтвердження зазначеного факту. Апелянт вважає, що позивачем надано суду недостовірну інформацію щодо того, що її посада взагалі не скорочувалась та те, що при звільненні з позивачем не було проведено повний розрахунок.

В судовому засіданні представники відповідача апеляційну скаргу підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі. При цьому зазначили, що підприємство дотрималося норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників і на підприємстві дійсно мала місце зміна в організації виробництва і праці у вигляді скорочення штату працівників, позивачу в усній формі при свідках були запропоновані вакантні посади, від яких вона відмовилась. А тому висновок суду про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону є помилковим.

Позивач та її представник просили апеляційну скаргу залишити без розгляду, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначили, що будь-які вільні посади на підприємстві позивачу не були запропоновані. У разі, звернення роботодавця до неї з пропозицією обійняти вільні посади, позивач би її прийняла через невеликий розмір отриманої пенсії та скрутне матеріальне положення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із таких підстав.

Судом встановлено, що з 01.02.1998 року по 31.05.2017 року ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи завідуючою гуртожитку в Будинкоуправлінні №9 Макарівської КЕЧ району (а.с.20)

Зі змісту Наказу начальника підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської КЕЧ району №13 від 31.03.2017 року «Про проведення організаційно-штатних заходів по скороченню чисельності і штату працівників» вбачається, що у зв'язку із зменшенням кількості проживаючих в гуртожитку, необхідністю скорочення витрат на заробітну плату і оптимізації штатної структури Будинкоуправління № 9, з 01.06.2017 року виключено з штатного розпису Будинкоуправління № 9 посаду - завідувач гуртожитком; надано розпорядження повідомити працівника, який займає зазначену посаду про майбутнє звільнення (а.с.62,64).

30 березня 2017 року затверджено штатний розпис на 2017 рік гуртожитку Будинкоуправління № 9, із якого вбачається кількість посад завідувач гуртожитку - 0,5, а в примітці зазначено про скорочення посади з 01.06.2017 року (а.с.65).

31 березня 2017 року ОСОБА_2 під підпис було попереджено про скорочення посади у відповідності до Наказів начальника підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської КЕЧ району № 13, 14 від 31.03.2017 року (а.с.6).

Як вбачається із розрахунку фонду оплати праці гуртожитку (не військовослужбовців) підприємства (Будинкоуправління) Макарівської КЕЧ району на 2017 рік, в період з дня попередження позивача про наступне скорочення до дня її звільнення у гуртожитку підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району в наявності була вакантна посада прибиральника та до 13.05.2017 року посада чергового по гуртожитку 0,5 ставки (а.с.66,129).

Наказом начальника підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської КЕЧ району від 31.05.2017 року № 34, ОСОБА_2, завідувача гуртожитком, звільнено з посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. Надано розпорядження виплатити компенсацію за невикористані відпустки за робочі періоди: з 19.09.2014 по 18.09.2015 року за 28 календарних дні (24 - основна, 4 - додаткова); з 19.09.2015 по 18.09.2016 року за 24 календарних дні (24 - основна); з 19.09.2016 по 18.09.17 року за 16 календарних дні (16 - основна), виплатити вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку (а.с.7).

У відповідності з ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Власник або уповноваженим ним органом є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну в установі, організації роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (Постанова Верховного Суду України у справі № 6-40цс15 від 01.04.2015).

Під час розгляду справи було з'ясовано, що в період з 31.03.2017 року у відповідача були вакантні посади: прибиральника - з посадовим окладом 1 600,00 грн.; та 0,5 ставки чергового по гуртожитку з посадовим окладом 872,00 грн. (а.с.96-97).

Також, судом встановлено, що відповідно до Наказу начальника підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району від 13.05.2017 року № 28, тимчасово на посаду чергового гуртожитку 0,5 ст. з посадовим окладом 872,00 грн. з 13.05.2017 року було прийнято ОСОБА_3 (а.с.129).

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачу були запропоновані вказані вакантні посади, які позивач мала можливість виконувати з урахуванням її кваліфікації, досвіду, надано не було. Посилання представників відповідачів на покази свідків, які не були викликані судом, є безпідставними, оскільки клопотання про їх допит не було заявлено ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду, а суд, з урахуванням положень ч.7 ст.81 ЦПК України, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що при звільненні ОСОБА_2 роботодавцем не були дотримані норми ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України, а тому прийняте ним рішення про звільнення не може вважатися, законним, обґрунтованим та справедливим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення відповідно до положень ст. 235 ЦПК України з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2018 року.

Головуючий: Судді: