ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №587/2343/17

Номер провадження 22-ц/788/441/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Біляєвої О. М. , Криворотенка В. І.

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»;

відповідач - ОСОБА_1;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року в складі судді Дашутіна І.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 29 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

22 серпня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 26 червня 2013 року між банком та ОСОБА_1 шляхом акцептування укладено кредитну угоду № 013-18541-260613, відповідно до умов якої, банк відкрив клієнтові картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті з лімітом кредитної лінії 43600 грн.

Позивач взяті на себе зобов'язання виконав, натомість відповідач такі зобов'язання не виконує та станом на 06 червня 2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 70038,42 грн., з яких: прострочене тіло кредиту - 49762,10 грн., заборгованість за відсотками - 20276,32 грн.

Просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитною лінією на загальну суму 70038,42 грн., яка складається з простроченного тіла кредиту в сумі 49762,10 грн. та заборгованості за відсотками - 20276,32 грн.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 57338,42 грн. заборгованості за кредитним договором.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за їх необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 1600 грн. витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи заборгованість за відсотками по кредитному договору не врахував, що договором не передбачено застосування в період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року, тобто період закінчення дії кредитного договору, відсоткової ставки у розмірі 48% річних, а тому розмір процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України необхідно визначати в зазначений період на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, після 02 жовтня 2015 року - дати відкликання банківської ліцензії у позивача, банк втратив право надання фінансових послуг, а тому проценти за картковим кредитним рахунком взагалі не мав би нараховувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що за умовами кредитного договору нарахування відсотків не пов'язане зі строком дії картки, а відбувається в межах дії карткового договору. Крім того, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено, що відсотки після початку ліквідаційної процедури банку не повинні нараховуватися, оскільки це стосується лише вкладів і до кредитного договору відношення не має.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, підстав та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитну угоду, відповідно до умов Заяви № 013-18541-260613 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (а.с. 6). Позивач взяті на себе умови договору виконав, відкривши відповідачу картковий рахунок з визначеним лімітом кредитної лінії в розмірі 43600 грн., а також із обов'язком клієнта (позичальника) щодо сплати процентів, передбачених умовами Тарифів на обслуговування платіжних карток, які разом із Правилами банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «Дельта Банк» є невід'ємною частиною договору (а.с. 6).

Відповідно до Заяви № 013-18541-260613 від 26 червня 2013 року, банк відкрив клієнту рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті гривні з використанням платіжної картки № НОМЕР_2 «Visa International та/або MasterGard Wordwide та/або ВОПС Дельта» (тарифний пакет «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна») з встановленням ліміту кредитної лінії 43600 грн. та зі строком ліміту кредитної лінії 364 дні (а.с. 6).

Відповідно до Тарифів на обслуговування платіжних карток тарифного пакету «Кредитна картка № 1 Еволюція Лояльна», пільговий період для погашення заборгованості по кредитній лінії становить 55 днів, при цьому визначене поняття «обов'язковий мінімальний платіж» (ОМП), який складається з частки обов'язкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів за кредит, овердрафту, процентів за недозволений овердрафт, штрафу за прострочену заборгованість та суми заборгованостей за минулий період.

Пунктом 1.6.2 зазначених Тарифів встановлено процент за користування кредитною лінією за ставкою 48%.

Відповідно до п. 2.4 Заяви № 013-18541-260613 від 26 червня 2013 року, кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом строку, визначеного у п. 2.4 частини 2 цієї Пропозиції. Кожен наступний ліміт кредитної лінії надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у цій пропозиції, та не потребує підписання додаткових угод до цієї пропозиції.

Відповідно до п. 2.5 заяви, до підписання пропозиції відповідач був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування рахунку (у формі встановлення ліміту кредитної лінії) та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.

Згідно з випискою по відкритому рахунку ОСОБА_1, станом на 06 грудня 2017 року заборгованість за договором становить: по тілу кредиту - 49762,10 грн. та 7576,32 грн. - за відсотками (а.с. 41-42).

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову мотивоване тим, що відповідач скористалася кредитною лінією, але зобов'язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставиться.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів справи, у правовідносинах між позивачем та відповідачем розмір процентної ставки у 48% був чітко визначений кредитним договором. Відповідач, підписавши заяву № 013-18541-260613 від 26 червня 2013 року, погодилась з тим, що кожен наступний ліміт кредитної лінії надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у договорі, та не потребує підписання додаткових угод до нього.

Відповідно до п. п. 4.21.5.1 Правил - закриття поточного рахунку з використанням платіжної картки здійснюється за заявою клієнта - за умови відсутності перед банком зобов'язань, передбачених Правилами та договором. Таким чином, при наявності заборгованості по кредиту нарахування процентів за користування кредитом, визначених договором, не припиняється.

Помилковим є твердження відповідача про застосування при розрахунку відсотків за період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року, тобто період закінчення дії кредитного договору облікової ставки НБУ, оскільки за умовами кредитного договору нарахування відсотків не пов'язане зі строком дії картки, а відбувається в межах дії карткового договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що після 02 жовтня 2015 року - дати відкликання банківської ліцензії у позивача та втрати банком права на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, проценти за картковим кредитним рахунком взагалі не мали б нараховуватись, не ґрунтується на законі. Проценти правильно нараховувались банком відповідно до умов належним чином укладеного договору.

Посилання відповідача на норми ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є необґрунтованими, оскільки до спірних правовідносин вони не застосовуються. Вказаним Законом нарахування відсотків припиняється лише за вкладами і не передбачено не нарахування відсотків за кредитним договором.

Ч. 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При поданні апеляційної скарги доказ - виписка по рахунку приватного клієнта за період з 26.06.2013 р. по 26.03.2018 р., всупереч вимогам п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, банком не був наданий, про його існування в апеляційній скарзі не зазначено. Тому при підготовці справи до апеляційного розгляду суддя-доповідач був позбавлений можливості вирішити питання щодо поважності причин неподання цього доказу до суду першої інстанції. Отже він знаходиться поза межами розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи те, що ціна позову 70038,42 грн. не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2018 року: 1762*100= 176200 грн.), ця справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) і тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

О.М. Біляєва

В.І. Криворотенко