Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 401/2864/15-ц

провадження № 61-9854св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивачі за первісним та відповідачі за зустрічним позовами: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами - ОСОБА_6,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

треті особи - управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області, реєстраційна служба Світловодського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року у складі суддів: Кіселика С. А., Авраменко Т. М., Суровицької Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі за первісним позовом звернулися до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням із зняттям його з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач після розірвання шлюбу із ОСОБА_4, в належній позивачам на праві власності квартирі не проживає з травня 2014 року, а тому він втратив право на користування нею.

Відповідач за первісним позовом подав зустрічну позовну заяву про визнання права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 з підстав, визначених статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 1/2 частина спірного майна була набута подружжям за час їх шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Також ОСОБА_6 просив визначити порядок користування спірним майном, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 11,3 мІ, залишивши нежитлові приміщення у спільному користуванні.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 задоволено. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Знято з реєстрації ОСОБА_6 за адресою: квартира АДРЕСА_1. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання права на ј частину квартири АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування цією квартирою. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що частина спірної квартири, хоча і була придбана під час шлюбу, однак на її придбання були використані особисті кошти позивача. Відповідач є членом сім'ї власника квартири, який не проживає в ній більше року без поважної причини, а тому має бути визнаний таким, що втратив право на проживання.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2015 року скасовано. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в позові до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог Управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, третя особа - реєстраційна служба Світловодського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на ј частину спільного сумісного майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою, задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1, залишено у власності ОСОБА_4 Ѕ частину цієї квартири та у власності ОСОБА_5 Ѕ частину цієї квартири. В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач ОСОБА_4 не надала доказів того, що кошти, які були витрачені на придбання нею частини спірної квартири, є її особистими коштами. Також не доведено те, що були витрачені саме ті кошти, які були отримані нею від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4, частка у якій була її приватною власністю. Оскільки спірна Ѕ частина квартири є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_6, то вимога позивачів про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування цією квартирою, задоволенню не підлягає.

Визнаючи ОСОБА_6 співвласником спірної квартири, та визнаючи за ним право власності на ј частини квартири, апеляційний суд зробив висновок, що вимога про встановлення порядку користування спірною квартирою задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною. ОСОБА_6 як співвласником квартири питання щодо порядку володіння і користування спільним майном із іншими співвласниками майна не вирішувалось, тому на цей час відсутня підстава для вирішення цього питання у судовому порядку.

У липні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року, в якій просять оскаржене рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом при ухваленні рішення було неправильно норми матеріального та порушено норми процесуального права. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають, що відповідач втратив право користування спірною квартирою на підставі статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у зв'язку із тим, що не проживає у ній більше року та не сплачує комунальні послуги. Вказують, що змінюючи місце проживання, відповідач не повідомив про це відповідний орган реєстрації. Апеляційним судом неналежним чином досліджена розписка ОСОБА_6 про отримання коштів від ОСОБА_8, оскільки вона надана суду не в оригіналі та кошти на підставі цієї розписки не передавалися. Позивачі також вказують, що відповідач надавав не «згоду своїй дружині на придбання квартири за їх спільні кошти», а «купити квартиру за ціну та на умовах на її розсуд».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 401/2864/15-ц.

У серпні 2016 року ОСОБА_6 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і виправити описку допущену апеляційним судом Кіровоградської області в рішенні від 01 березня 2016 року змінивши абзац 5 резолютивної частини цього рішення, виклавши його у такій редакції: «В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_6 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1, залишивши у власності ОСОБА_4 ј частину цієї квартири та у власності ОСОБА_5 Ѕ частину цієї квартири». Заперечення мотивовані тим, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 60 СК України.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 401/2864/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 26 листопада 2002 року по 1 липня 2013 року. До липня 2007 року подружжя проживало у квартирі, що належала позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, яку позивачі продали у липні 2007 року.

03 серпня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу. Кошти за придбану квартиру передавала ОСОБА_5 Згідно договору купівлі-продажу ця квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_5

При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 подано заяву про його згоду на придбання дружиною ОСОБА_9 цієї квартири. Після розірвання шлюбу відповідач з травня 2014 року в квартирі не проживає, одружився та проживає разом із теперішньою дружиною у квартирі АДРЕСА_5. У спірній квартирі проживають позивач ОСОБА_4, її дочка від першого шлюбу, онука та дочка народжена у шлюбі із ОСОБА_6

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Встановивши, що ОСОБА_4 не надала належних доказів того, що кошти, які були витрачені на придбання нею частини спірної квартири, є її особистими коштами, а також що на придбання частини спірної квартири нею були витрачені саме ті кошти, які були отримані нею від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4, частка у якій була її приватною власністю, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що спірна Ѕ частина квартири є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_6

Враховуючи, що спірну квартиру ОСОБА_9 було придбано під час перебування у шлюбі із ОСОБА_6, квартиру придбано для проживання в ній подружжя ОСОБА_10 разом із дітьми, та відсутність доказів, що квартиру придбано за особисті кошти одного із подружжя, наявності у подружжя спільних коштів для придбання частини квартири, апеляційний суд зробив висновок, що придбана ОСОБА_9 Ѕ частина квартири АДРЕСА_1, що в м. Світловодську Кіровоградської області є спільною сумісною власністю подружжя та може бути поділена між ними. Тому правильним є висновок апеляційного суду про задоволення вимог за зустрічним позовом про визнання права на ј частину спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тлумачення частини другої статті 405 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на фізичних осіб, які не є власниками житла, але є членами сім'ї власника житла.

Оскільки спірна Ѕ частина квартири є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_6, то правильним є висновок апеляційного суду про безпідставність вимог за первісним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання.

Стосовно клопотання ОСОБА_6, що міститься у запереченні на касаційну скаргу, про виправлення описки у резолютивній частині рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року., колегія суддів зазначає таке. Згідно частин першої, другої статті 269 ЦПК України описки у судовому рішенні можуть бути виправлені судом з власної ініціативи або за заявою учасників справи. При цьому описки у судовому рішенні виправляються тим судом, який їх допустив. У зв'язку із чим ОСОБА_6 має право звернутися до апеляційного суду Кіровоградської області із відповідною заявою про виправлення описки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель