АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 538/817/17 Номер провадження 22-ц/786/515/18Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О. С. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар - Філоненко О.В.

за участю представника позивача адв. ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з місця реєстрації.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 28.04.1995 року між ними було зареєстровано шлюб, та, відповідно до запису у домовій книзі, відповідач зареєстрований у житловому будинку приватного житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві приватної власності.

Зазначає, що, станом на 14.09.2017 р. вона зареєстрована та проживає в даному житловому будинку, при цьому, рішенням Лохвицького районного суду від 17.09.2002 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та з моменту винесення даного рішення сторони проживають окремо, жодні стосунки не підтримуються. На даний час відповідач постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2

Вказує, що, за час окремого проживання відповідач за вказаним місцем реєстрації не з'являвся, коштів на утримання будинку та житлово-комунальні послуги не надавав, у зв'язку з чим позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою змінити адресу місця реєстрації, оскільки між ними припинено шлюбні відносини та відповідач фактично не проживає в даному будинку, проте відповідач відмовляється змінювати місце реєстрації.

З урахуванням наведеного прохала визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком приватного житлового фонду, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3; примусово зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з місця реєстрації, відмовлено.

З цим рішенням не погодилася позивач, яка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти останнього з місця реєстрації.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відвідач по справі не є членом сім'ї позивача, а тому застосування до даних правовідносин положень ст.405 ЦК України є безпідставним.

Вважає, що проникнення ОСОБА_4 без законних на те підстав та без згоди ОСОБА_3 у житловий будинок, який є її приватною власністю, не можна вважати підставою для переривання річного строку відсутності особи у приміщенні.

Окрім того, апелянт зауважує, що наявна у матеріалах справи кольорова фотокартка житлового будинку, на фоні якого стоїть відповідач, не може розцінюватися як доказ правомірності перебування у спірному майні ОСОБА_4 саме у 2017 році.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представника позивача, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.1995 року.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 17.09.2002 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, зокрема, розірвано шлюб, зареєстрований 28.04.1995 року у Відділі ЗАГС Лохвицького райвиконкому Полтавської області між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) актовий запис №19 (а.с.9-11).

Згідно актового запису №03 в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу відділу РАЦС Лохвицького районного управління юстиції, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано 26.05.2003 року (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26885010 від 02.08.2010 року, виданого КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.08.2010 року, серії НОМЕР_2, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив із того, що вимога в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, не підлягає до задоволення у зв'язку з недоведеністю факту відсутності відповідача у будинку понад один рік, а вимога про зняття з реєстрації місця проживання особи є похідною від першої, а тому підлягає відхиленню.

Проте, такі висновки не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається зі змісту ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За нормою ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.08.2010 року належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.08.2010 року (а.с.22-23).

При цьому, як зазначено вище, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 17.09.2002 року, а матеріали справи не містять доказів про подальше спільне проживання та ведення спільного господарства (підтримання сімейних відносин) ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідач з моменту постановлення рішення суду від 17.09.2002 року про розірвання шлюбу, не є членом сім'ї позивача, не веде з нею спільне господарство, та, оскільки він зареєстрований у належному позивачу житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5, то ОСОБА_3 наділена правом вимоги усунення порушень свого права власності, зокрема, і шляхом визнання ОСОБА_4, який не є членом її сім'ї, таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Як убачається з показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, допитаних в судових засіданнях, які відбулись 12.10.2017 року та 13.12.2017 року, в суді першої інстанції, відповідач у спірному житловому будинку не проживає близько 10 років та вони з цього часу його там не бачили.

Також, згідно Акту про відсутність в житловому приміщенні понад шість місяців від 27.09.2017 року, складеного ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_8, підтверджено той факт, що ОСОБА_4 не проживає в будинку, який належить на праві власності ОСОБА_3 понад шість місяців, а саме з 03.09.2002 року (а.с.21).

Окрім того, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, саме ОСОБА_3 здійснювалось утримання спірного житлового будинку, сплачувались усі комунальні платежі за його обслуговування, земельний податок і т.ін. (а.с.61-142).

З наведеного вбачається та достовірно встановлено матеріалами справи, що відповідач з вересня 2002 року, у тому числі на момент набуття права власності позивачем на будинок у вересні серпні 2010 року і на момент звернення до суду з цим позовом у вересні 2017 року, у спірному будинку як член сім'ї позивача не проживав, а тому судом першої інтанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України, оскільки за встановлених фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України, тобто шляхом вимоги власника майна на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, застосування до даних правовідносин положень ст.ст.71,72 ЖК України є безпідставним, оскільки дані норми передбачають та встановлюють порядок користування житловими приміщеннями в будинках державного та комунального житлового фонду.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, не проживає у спірному житловому будинку та веде зі ОСОБА_3 спільне господарство, то він не має права користування житлом, яке знаходиться у власності позивача.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що право власності позивача на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5, підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Посилання відповідача, підтверджене показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 стосовно того, що він періодично ночує в спірному будинку, останній раз був у ньому разом з трьома друзями десь три місяці тому, при цьому ключів в нього немає, близько двох років, оскільки неодноразово змінювалися замки у вхідних дверях, але він потрапляє до будинку і через вікно, і через двері, з урахуванням вищевикладеного, колегією суддів не може бути розцінене, як підстава для відмови в позові про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за відсутності факту правомірності такого проникнення до житла та перебування там без згоди на те власника житла. Окрім того, наведені обставини не свідчить про постійність проживання ОСОБА_4 разом з позивачем (власником майна) як члена її сім'ї чи ведення з нею спільного господарства.

Статтею 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що орган реєстрації це - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради;

Згідно п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З наведеного вбачається, що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій.

Тобто, після набрання судового рішення законної сили, власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.

Відповідно до вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині примусового зняття ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3, необхідно відмовити за безпідставністю.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України (ч.1 ст.79 ЦПК України, в редакції, чинній на момент надання правової допомоги в місцевому суді) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України (п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України в редакції, чинній на момент надання правової допомоги в місцевому суді) до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

У п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 судам роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, чинній на момент надання правової допомоги в місцевому суді) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Статтею 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3200,00 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 19,34 гривні.

Як убачається з матеріалів справи, 25.07.2017 року між Адвокатським об'єднанням «ЕДВАЙС» та ОСОБА_16 було укладено Договір №25-07/17 про надання правової допомоги (а.с.6-7).

Згідно ордеру на надання правової допомоги від 14.09.2017 року, серія КВ №369605, ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_2 (Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 22.02.2016 року, серія ЛВ №000301, а.с.8) бути її адвокатом у Лохвицькому районному суді Полтавської області (а.с.5).

Ордером на надання правової допомоги від 12.10.2017 року, серія КВ №369629, ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_17 (Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №5728 від 28.04.2016 року) бути її адвокатом у Лохвицькому районному суді Полтавської області (а.с.30).

В подальшому, відповідно до прибуткового касового ордеру №8 від 12.12.2017 року та Квитанції до прибуткового касового ордеру №8 від 12.12.2017 року, ОСОБА_3 було сплачено АО «ЕДВАЙС» 40000,00 грн. - за надання правової допомоги згідно договору № 25-07/17 від 25.07.2017 року (а.с.46-47).

При цьому, в матеріалах справи відсутній розрахунок (калькуляція) витрат на правову допомогу, наданих АО «ЕДВАЙС» у розмірі 40000,00 грн., а тому не зрозуміло які саме послуги надавались адвокатом, яка оплата кожного виду таких послуг, та чи враховано при відповідному розрахунку суми гонорару ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції чинні на момент спірних правовідносин).

З урахуванням наведеного, в задоволенні даних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у визначеному розмірі необхідно відмовити.

Проте, матеріалами справи підтверджено, що адвокат ОСОБА_2 приймав участь у судовому засіданні від 27.09.2017 року в суді першої інстанції, яке тривало 13 хв., адвокат ОСОБА_17 приймав участь у судовому засіданні від 12.10.2017 року в суді першої інстанції, яке тривало 2 год. 03 хв., у судовому засіданні від 31.10.2017 року - 02 хв., у судовому засіданні від 30.11.2017 року - 03 хв., у судовому засіданні від 13.12.2017 року - 2 год. 33 хв.

З урахуванням наведеного, компенсації витрат на правову допомогу підлягає сума коштів за роботу адвоката протягом вказаного часу (4 год. 54 хв.) в розмірі 6272,00 грн., які необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача.

Розрахунок вказаної суми здійснено з урахуванням того, що 1 год. роботи адвоката підлягає оплаті у розмірі - 1280 грн. (3200,00*40%), при цьому:

-за 4 години роботи оплата становить - 5120,00 грн. (1280,00 грн.*4 год.);

-за 54 хвилини роботи оплата становить - 1152,00 грн. (1280,00 грн.*90% (відсоткове співвідношення часу - п'ятдесяти чотирьох хвилин до години).

Окрім того, при подачі позову ОСОБА_3 було сплачено 1280,00 грн. судового збору за дві немайнові вимоги, тобто по 640,00 грн. за кожну та при подачі апеляційної скарги нею було сплачено 1920,00 грн. судового збору, тобто по 960,00 грн. за кожну.

Так, оскільки вказаним рішенням задоволено лише одну позовну вимогу немайнового характеру, то з відповідача на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 1600,00 грн. (640,00+960,00) судового збору.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з місця реєстрації, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком приватного житлового фонду, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1600,00 грн. (одну тисячу шістсот гривень 00 коп.) грн. судового збору та 6272,00 (шість тисяч двісті сімдесят дві гривні 00 коп. ) грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ С.М. Бондаревська

/підпис/ О.Ю. Кузнєцова

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суд

Полтавської області Т.О. Кривчун