Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 161/7895/17

провадження № 61-188 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

ПогрібногоС. О.,

СтупакО. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Грушицького А. І., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс» (далі - ТОВ ВМП «Електросервіс») про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 1 квітня 2014 року по 1 серпня 2016 року він працював на посаді керуючого магазином ТОВ ВМП «Електросервіс». Наказом від 28 вересня 2016 року № 26-к його було звільнено на підставі пункту 4 статті 40 Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) з 1 серпня 2016 року. Зобов'язано головного бухгалтера виплатити йому компенсацію за 46 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 1 квітня 2014 року по 1 серпня 2016 року. Однак відповідач не виплатив йому заробітну плату за червень, липень 2016 року та відпускні на загальну суму 10023 грн 93 коп. Виплату із заборгованості по заробітній платі він отримав лише 21 березня 2017 року, що підтверджується випискою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача відповідно до статей 116, 117 КЗпП України середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати за 164 робочих дня, за період з 1 серпня 2016 року по 20 березня 2017 року, що становить 30761 грн 48 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 1142 грн 99 коп., а всього на загальну суму 31904 грн 47 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2017 року, у складі головуючого-судді Рудської С. М., (з урахуванням ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2017 року про виправлення описки), позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ ВМП «Електросервіс» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 22 695 грн 97 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 982 грн 35 коп., а всього 23 678 грн 32 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належні при звільненні до виплати позивачу суми заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в загальному розмірі 10023 грн 93 коп. відповідач перерахував позивачу на картку в ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 березня 2017 року, тоді як звільнення відбулося 28 вересня 2016 року, а тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за весь час затримки розрахунку за 121 робочий день, за період з 30 вересня 2016 року по 20 березня 2017 року.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ ВМП «Електросервіс» задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2017 року змінено. Стягнуто з ТОВ ВМП «Електросервіс» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1 125 грн 42 коп. за період з 10 березня 2017 року до 21 березня 2017 року. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до норм статті 116, 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки підлягає стягненню з часу пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок і по день проведення фактичного розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Крім того оскільки суд апеляційної інстанції проводить стягнення за шість робочих днів, то в цьому випадку відсутні підстави для стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, так як відсутній розрахунковий період - місяць, за який береться індекс споживчих цін (індекс інфляції).

15 грудня 2017 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позиція суду апеляційної інстанції не узгоджується з діючим трудовим законодавством, а саме: частиною 1 статті 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

29 грудня 2017 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

26 лютого 2018 року ухвалою колегії суддів Верховного Суду вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом правильно змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні в розмірі 1125 грн 42 коп. за період з 10 березня 2017 року по 21 березня 2017 року, апеляційний суд правомірно виходив з того, що середній заробіток за весь час затримки підлягає стягненню саме з часу пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок і по день проведення фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції установлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах в період з 1 квітня 2014 року по 1 серпня 2016 року. Позивач працював на посаді керуючого магазином ТОВ ВМП «Електросервіс» (а.с. 15, 32).

Наказом ТОВ ВМП «Електросервіс» від 28 вересня 2016 року № 26-к позивача було звільнено з займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України з 1 серпня 2016 року (а.с. 14).

В день звільнення позивач не працював. ОСОБА_4 надсилалось повідомлення про звільнення та про те, що йому необхідно з'явитись на підприємство для отримання трудової книжки та розрахунку із заробітної плати (а.с. 57).

10 жовтня 2016 року ОСОБА_4 було надіслано поштою цінним листом з описом вкладення трудову книжку, яка була ним отримана 13 жовтня 2016 року (а.с. 58).

Судом першої інстанції встановлено, що належні до виплати суми заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в загальному розмірі 10023 грн 93 коп. відповідач перерахував позивачу на картку в ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 березня 2017 року (а.с. 19).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статті117 КЗпП України.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 звертався до ТОВ ВМП «Електросервіс» про виплату заробітної плати до моменту надіслання 4 березня 2017 року відповідачу заяви про виплату заробітної плати на банківський рахунок позивача, що була надіслана цінним листом з описом вкладення 7 березня 2017 року, матеріали справи не містять (а.с. 21). Вищезазначену заяву ТОВ ВМП «Електросервіс» отримало 10 березня 2016 року.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 11 березня (наступного дня після отримання заяви з вимогою про виплату заробітної плати) та по 21 березня 2017 року (день перерахування позивачу на картку банку суми заборгованості по заробітній платі), тобто за 6 робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача становить 187 грн 57 коп., а отже середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1125 грн. 42 коп. (187,57 грн. х 6 днів) без обов'язкових відрахувань.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому рішення суду апеляційної інстанції в цій частині, на підставі статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 23 листопада 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак