АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 року м. Одеса

справа № 501/899/15-ц

провадження № 22ц/785/1679/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого -Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів: Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач-громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів»,

представник відповідача- Скіндер Владислав Броніславович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року у складі судді Журавель П.І.,

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» (далі-ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 16 квітня 2014 року по 24 лютого 2015 року він працював в організації відповідача на посаді начальника причалу №114 «Бугово», яку до його призначення займала ОСОБА_3 (а.с.2-3).

У зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на посаді начальника причалу №114 «Бугово» в ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року, наказом адміністрації від 24 лютого 2015 року його звільнено з роботи за п. 6 ст. 40 КЗпП України - поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (а.с.7).

Посилаючись на те, що в день звільнення - 24 лютого 2015 року, він був тимчасово непрацездатним, позивач просив суд:

-визнати незаконним та скасувати наказ директора ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» Киричка О.Г. № 9 від 24.02.2015 року;

-поновити його на посаді начальника причалу №114 «Бугово».

Представник відповідача ГО«Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» позов визнав та зазначив, що директорові організації не було відомо про те, що 24 лютого 2015 року ОСОБА_1 хворів, про його хворобу керівництву стало відомо після видачі наказу про звільнення (а.с.12).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» Киричка О.Г. №9 від 24 лютого 2015 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника причалу №114 «Бугово».

Стягнуто з ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с.18-20).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у день видання наказу про звільнення хворів, що відповідно до ч.3ст.40 КЗпП України звільнення не може бути проведене під час тимчасової непрацездатності працівника.

Рішення суду виконано 24 березня 2015 року.

23 травня 2017 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 16 березня 2015 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказаним рішенням суд вирішив питання про її права та обов'язки, оскільки у зв'язку з поновленням позивача на посаді її було незаконно звільнено з посади на підставі наказу директора ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» № 15 від 24 березня 2015 року (а.с.69-72).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції: «Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника причалу №114 «Бугово» з 24 лютого 2015 року на 25 лютого 2015 року» (а.с.32-33).

Відзив на апеляційну скаргу від позивача та представника відповідача не надходив.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року N2147-VIII , який набув чинності 15 грудня 2017 року, Цивільний процесуальний кодекс України (далі-ЦПК України) викладено у новій редакції.

Пунктом 9 ч. 1 Розділу ХІII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017року установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Апеляційне провадження у справі відкрито 05 липня 2017 року (а.с.48-49), тобто до набрання чинності ЦПК України в редакції 2017 року, тому з 15 грудня 2017 року справа підлягає розгляду за процесуальними правилами цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 в період з 31 січня 2011 року по 15 квітня 2015 року працювала в організації відповідача на посаді начальника відокремленого підрозділу громадської організації - причалу №114 «Бугово».

15 квітня 2014 року рада ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» прийняла рішення про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника причалу № 114 «Бугово» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Наказом в.о. директора ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» №25 від 15 квітня 2014 року на посаду начальника причалу №114 «Бугово» призначено ОСОБА_1 (а.с.8).

У квітні 2014 року ОСОБА_3 оскаржила своє звільнення та звернулась до суду з позовом до ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, анулювання запису у трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2014 року скасовано, позов частково задоволено.

Суд визнав незаконним наказ від 15 квітня 2014 року № 24 про звільнення ОСОБА_3 з посади начальникам причалу №114 «Бугово», зобов'язав ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» скасувати цей наказ та поновити ОСОБА_3 на посаді начальника причалу № 114 «Бугово» ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів».

Суд стягнув з ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 32 872 грн. 17 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 24 червня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року залишено без змін.

Допустивши апелянта ОСОБА_3 до суду з метою з'ясування думки учасників процесу та обставин, пов'язаних з дотриманням принципу правової визначеності при оскарженні рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника причалу № 114 «Бугово», колегія суддів виходить з наступного.

Після постановлення апеляційним судом Одеської області 23.02.2015 року рішення про поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника причалу № 114 «Бугово», адміністрація організації відповідача 24 лютого 2015 року видала наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника причалу № 114 «Бугово» з 24 лютого 2015 року на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на цій посаді відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року (а.с.88).

26 лютого 2015 року адміністрація ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» видала відповідний наказ про поновлення ОСОБА_3 на роботі, з яким вона ознайомлена 27 лютого 2015 року ( а.с. 89).

В цей же день, 27 лютого 2015 року, розпорядженням адміністрації ОСОБА_3 відсторонена від посади начальнику причалу № 114 «Бугово» на період службового розслідування (з 27 лютого 2015 року по 27 квітня 2015 року), у зв'язку з виявленням фактів отримання нею коштів від членів ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», що не обліковані в бухгалтерії громадської організації (а.с.91).

24 березня 2015 року адміністрація ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» видала наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, виконавши рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року.

24 березня 2015 року на підставі наказу №15 ОСОБА_3 звільнена з посади начальника причалу №114 «Бугово» на підставі п.6ст.40 КЗпП України-у зв'язку із поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу-Левченка В.О. на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року.

Із вказаним наказом ОСОБА_3 ознайомлена 20 квітня 2015 року, що підтвердила в суді апеляційної інстанції, проте своє звільнення в судовому порядку не оскаржила.

28 квітня 2015 року представник апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_5, якого вона на підставі довіреності від 23 квітня 2014 року (строк дії до 23 квітня 2017 року) уповноважила вести судові справи та здійснювати всі питання, пов'язані з виконанням цього доручення, звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із заявою про надання права на ознайомлення з матеріалами справи та виготовлення копії документів, та у той же день ознайомився з нею і отримав необхідні копії документів ( а.с. 24-25,26).

В цій заяві апелянт зазначила, що 16 березня 2015 року суд ухвалив рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді начальника причалу № 114 «Бугово».

Наведені вище факти беззаперечно свідчать про те, що ОСОБА_3 та її представнику було відомо про оскаржуване рішення від 16 березня 2015 року ще у квітні 2015 року( а.с. 24).

В той же час, в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 16 березня 2015 року, поданої до суду 23 травня 2017 року (а.с. 32), тобто через два роки два місяці і 12 днів, ОСОБА_3 зазначила, що копію оскаржуваного рішення вона отримала від ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» лише 11 травня 2017 року. Тому, на її думку, строк на апеляційне оскарження цього рішення не пропущений та розпочався з цієї дати. Питання про поновлення строку в апеляційній скарзі було відсутнє(а.с. 33).

У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі від 06 червня 2017 року, залишивши апеляційну скаргу без руху, запропонував апелянту, відповідно до вимог ч. 3 ст. 297 ЦПК України в редакції 2004 року, викласти поважні підстави для поновлення строку (а.с. 40-41).

На виконання цієї ухвали в заяві про поновлення строку від 10 липня 2017 року, апелянт вказала, що копію рішення від 16 березня 2015 року вона отримала 11 травня 2017 року, тому, на її думку, строк пропущений з поважних причин і підлягає поновленню, що апеляційний суд не вправі повертати їй апеляційну скаргу та позбавляти її права на доступ до суду, гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (а.с. 44-45).

Проаналізувавши обставини справи, в тому числі, які встановлені в процесі судового розгляду, колегія суддів вважає, що обґрунтування поважності причин пропуску строку на оскарження рішення суду, постановленого у 2015 році, з посиланням на отримання копії цього рішення у 2017 році, не є належним обґрунтуванням через те, що апелянту було відомо про наявність оскаржуваного рішення більш ніж два роки тому, копію якого вона отримала у квітні 2015 році через свого представника.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд гарантоване п.1 ст.6 Конвенції повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах "Світлана Науменко проти України", "Трегубенко проти України", "Рябих проти Росії"), та у випадках перегляду справ у зв'язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах "Праведна проти Росії"," Желтяков проти України", п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі «Пономарьов против України» з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення (п.п.41-42).

В подальшому у пункті 34 рішення від 10 травня 2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»).

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: "Салов проти України", п.93, "Проценко проти України", п.26, "Кравченко проти Росії", п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник" проти Росії", п.38).

Таким чином, застосування ОСОБА_3 ординарного способу оскарження рішення суду першої інстанції від 16 березня 2015 року без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип res judicata, не може вважатися причиною фундаментального характеру.

Тому колегія суддів не вбачає будь-яких обставин особливого та непереборного характеру, які б виправдовували скасування рішення, що набрало законної сили, через тривалий час після його ухвалення.

Підстав для скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 квітня 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков