Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 344/428/16-ц

провадження № 61-2822 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,
відповідачі- - -ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Бабій О. М. від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі суддів: Горблянського Я. Д., Ковалюка Я. Ю., Максюти І. О., від 18 травня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі кредитного договору № KF021748 від 12 листопада 2013 року, укладеного між ПАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_3, остання отримала у позивача грошові кошти в сумі 90 000 грн в якості строкового кредиту на споживчі потреби з кінцевою датою повного виконання боргових зобов'язань - 11 травня 2019 року зі сплатою 22 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 (разом іпотекодавці) укладено іпотечний договір від 14 листопада 2013 року, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 45,3 кв. м, житловою площею 27, 1 кв. м. У цій квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_5

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 взяті на себе свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, чим порушила умови кредитного договору щодо належного та своєчасного повернення коштів і відсотків за їх користування. У зв'язку з цим, позивач, керуючись частиною 2 статті 1050, статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кредитним договором, надіслав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (поручитель за кредитним договором від 12 листопада 2013 року) повідомлення - вимоги про дострокове повне повернення кредиту, а саме: 59 992 грн - основного боргу, 8 802,68грн - простроченого боргу, 7231, 50 грн - простроченої заборгованості за процентами, 0 грн - простроченої комісії, а також попередив відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте такі листи - вимоги на дату подання позовної заяви залишені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без належного реагування та без задоволення. Також позивач надіслав ОСОБА_5 (син ОСОБА_3, зареєстрований та мешкає у квартирі, яка є предметом іпотеки) вимогу в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» про звільнення протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги квартири, яка є предметом іпотеки, проте зазначена вимога залишена ОСОБА_5 без виконання.

Таким чином, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів утворилась заборгованість, яка станом на 12 січня 2016 року склала 88 528,94 грн (з яких: 68 794,68 грн - заборгованість за кредитом, 11 066, 14 грн - заборгованість за відсотками, 8 668,12 грн - пеня).

У зв'язку з наведеним позивач просив суд у рахунок задоволення його вимог за кредитним договором від 12 листопада 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 45,3 кв. м, житловою площею 27, 1 кв. м шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», пунктами 6.5, 6. 6 іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом-оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форми власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмета іпотеки, тощо), необхідних для здійснення такого продажу, а кошти, одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором від 12 листопада 2013 року в розмірі 88 528, 94 грн, а також закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя (розкривається у пункті 3 прохальної частини позовної заяви, а. с. 3).

Також позивач просив виселити ОСОБА_5 із даної квартири, у зв'язку із звернення стягнення на неї, та стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 1378 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сума заборгованості за кредитом та вартість іпотечного майна є неспівмірними, а позивачем не доведено, що порушення зобов'язання за кредитним договором позичальником завдає йому збитків як іпотекодержателю і змінює обсяг його прав. Крім того, з відповідачів на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано - Франківської області від 11 лютого 2016 року у справі № 344/15812/15-ц, яке до цього часу не звернуто до виконання, солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь позивача, тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасною.

Крім того, в задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_5 із квартири відмовлено, як похідної від вимоги про звернення стягнення, оскільки судом відмовлено у задоволенні вимоги про звернення стягнення не предмет іпотеки, тому немає і підстав для виселення відповідача - ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності доказів про неможливість виконати рішення суду, за яким вже стягнуто кредитну заборгованість, є передчасним.

Також судом апеляційної інстанції враховано, що сума заборгованості відповідача перед позивачем є неспівмірною з вартістю предмета іпотеки, яка перевищує суму боргу майже в три рази та те, що порушення зобов'язання за кредитним договором завдає збитків іпотекодержателю і змінює обсяг його прав.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року, ПАТ «ВіЕс Банк» просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на грубе порушення судами норм матеріального та процесуального права, зазначає, що чинним законодавством України не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як не співмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання, також позивач, з посиланням на постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-340цс15, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13, вказує, що наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку з відповідачів не є підставою для відмови у позові банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

19 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що постанови Верховного Суду України, на які посилається ПАТ «ВіЕс Банк», вказують на те, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного зобов'язання. Позивач не надав доказів вжиття всіх заходів для стягнення заборгованості, оскільки не пред'являв виконавчих листів для примусового виконання рішення суду від 11 лютого 2016 року, крім того, до подання банком позовної заяви позичальник частково погашав кредит добровільно, не заперечував щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості, мав намір погасити борг, тому і після винесення рішення судом продовжував повертати кредитні кошти. Також, ОСОБА_5 звертає увагу на те, що банк, подаючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не врахував, що в спірній квартирі проживають та зареєстровані пенсіонер ОСОБА_3, неповнолітня ОСОБА_6 та ОСОБА_5, якому призначено пенсію по інвалідності, що підтверджується доданими доказами.

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Інші відповідачі не скористалися правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року зазначена справа передана на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого договором, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої і другої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте частиною третьою статті 39 цього Закону передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-340 цс15.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Верховний Суд України у постанові від 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13 висловив правову позицію про те, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 1322 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті (частина четверта даної статті).

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР (витяг з постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15).

Судами встановлено, що 12 листопада 2013 року між ПАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» ) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено кредитний договір (далі - кредитний договір), за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 90 000 грн на споживчі потреби, строк кредитування 66 місяців, із сплатою 22% річних (термін сплати: з 1-го по 10-е число включно наступного місяця) з кінцевою датою повного виконання боргових зобов'язань - 11 травня 2019 року.

Умовами кредитного договору передбачено, що поручителями є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Також, з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань позичальника за даним кредитним договором, між позивачем (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (разом іпотекодавці) укладено іпотечний договір від 14 листопада 2013 року (далі- іпотечний договір) відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартира АДРЕСА_3 загальною площею 45, 3 кв. м, житловою площею 27, 1 кв. м.

Відповідно до пункту 1. 5 іпотечного договору, заставна вартість предмета іпотеки становить 239 100 грн.

Згідно з пунктом 1.6 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору.

Право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя з наступних підстав: а) у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем-боржником основного зобов'язання; б) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків (умов), встановлених іпотечним договором (п. 6.1 іпотечного договору).

Відповідно до пункту 6.5 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, цього договору шляхом задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 6.6 іпотечного договору, передбачено, зокрема, реалізація предмета іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно з договором купівлі-продажу на підставі рішення суду.

Згідно з пунктом 6.7 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців (користувачів), зареєстрованих в установленому порядку за місцезнаходженням (адресою) нерухомого майна, що є предметом іпотеки по даному договору. Після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці (користувачі) зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити предмет іпотеки протягом одного календарного місяця з дня отримання такої вимоги.

Чинним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано - Франківської області від 11 лютого 2016 року у справі № 344/15812/15-ц позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково, cтягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 79 551,14 грн заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2013 року № KF021748; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 В, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 79 551,14 грн заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2013 року. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Суди встановили, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано -Франківської області від 11 лютого 2016 року у справі № 344/15812/15-ц набрало законної сили, але виконавчих листів позивачем ще не отримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сума заборгованості за кредитним договором та вартість іпотечного майна є неспівмірними і позивач не довів, що порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором завдає йому збитків як іпотекодержателю і змінює обсяг його прав, а звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності доказів про неможливість виконати рішення суду від 11 лютого 2016 року на підставі якого з відповідачів вже стягнуто кредитну заборгованість є передчасним, тому немає підстав вважати, що право позивача на даний час порушено.

Проте такі висновки є передчасними, оскільки суди залишили поза увагою положення статті 33 Закону України «Про іпотеку», якими передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, тому сама по собі наявність судового рішення від 11 лютого 2016 року про стягнення з відповідачів на користь ПАТ «ВіЕс Банк» у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2013 року не звільняє позичальника ОСОБА_3 (боржника) від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в іпотеку ПАТ «ВіЕс Банк» нерухоме майно.

Також судами залишено поза увагою те, що допущене позичальником порушення умов кредитного договору в даному випадку є істотним та таким, що змінює обсяг прав банку та позбавляє банк того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору. Позбавлення іпотекодержателя права на звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, яка в установленому порядку доведена, зокрема, рішенням суду від 11 лютого 2016 року, призводить до порушення співвідношення майнових прав сторін, що не узгоджується із загальними засади цивільного законодавства (судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність), що закріплені у пунктах 5 та 6 частини першої статті 3 ЦК України.

За таких обставин суди не встановили дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного та іпотечного договорів, не врахували та не перевірили, чи не позбавляє відмова у зверненні стягнення на предмет іпотеки позивача права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що позичальник порушила кредитні зобов'язання і допустила заборгованість, тобто право кредитора порушено діями позичальника, через що дійшли до передчасного висновку про відмову у позові, фактично позбавивши банк права на судовий захист в обраний ним спосіб шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що прямо передбачено положеннями Закону України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору від 14 листопада 2013 року.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене вище, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню, у зв'язку з порушенням норм процесуального права з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене у даній постанові, повно та всебічно дослідити зібрані у справі докази, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідити обґрунтованість та нормативне регулювання заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик