Справа №482/259/16-ц 29.03.2018
Провадження №22-ц/784/521/18
Провадження №22-ц/784/521/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 476/643/16-ц

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О.., Коломієць В.В.

із секретарем - Яценко Л.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_2

до

Відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4,

про зняття арешту та визнання права власності

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5,

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Баранкевич В.О. 21 червня 2016 року в приміщенні цього ж суду,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції у Миколаївській області (далі - ВДВС Новоодеського РУЮ) про зняття арешту та визнання права власності на легковий автомобіль.

В обґрунтування позову зазначав, що на виконанні у ВДВС Новоодеського РУЮ перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з його дружини ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 25984 грн. 28 коп.

В рамках даного виконавчого провадження постановою державного виконавця накладено арешт на автомобіль «DEAWOO NUBIRA» (р.н. НОМЕР_1), який зареєстровано за його дружиною та є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбаний ними у шлюбі.

Посилаючись на те, що накладенням арешту порушено його права як власника зазначеного автомобіля, позивач просив зняти арешт з автомобіля та визнати за ним право власності на нього.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_4

Рішенням цього ж суду від 21 червня 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину легкового автомобіля НОМЕР_2, знято арешт, накладений постановою державного виконавця від 11 вересня 2015 року в межах ВП № 48610440 на зазначений автомобіль.

В апеляційній скарзі представник третьої особи, посилаючись на порушення прав ОСОБА_4, яка не була залучена до участі у справі у якості відповідача, хоча вирішенням спору порушуються її права як стягувача, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ВДВС Новоодеського районного управління юстиції повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено , що спірний автомобіль придбано сторонами у період шлюбу, а тому є підстави для визнання за позивачем права власності на ? частину зазначеного автомобіля та зняття з нього арешту.

Проте не з усіма висновками суду першої інстанції можна погодитись.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на час вирішення судом першої інстанції позову, правовий зміст якої аналогічний змісту ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній редакції, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби (п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у ВДВС Новоодеського районного управління юстиції знаходиться виконавче провадження № 48610440 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 25 984 грн.28 коп.

11 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

21 жовтня 2015 року начальником ДВС винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в якій зазначено про накладення арешту на транспортний засіб - легковий автомобіль НОМЕР_3, що належить боржнику ОСОБА_3

8 лютого 2016 року державним виконавцем складено акт опису та арешту майна, а саме автомобіля НОМЕР_3, який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6

Звертаючись на до суду з вимогами про зняття арешту з вищезазначеного автомобіля та визнання права власності, ОСОБА_2 посилався на те, що зазначений автомобіль придбано ним та ОСОБА_3 у період шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, а тому накладенням арешту на майно порушено його право власності на зазначений автомобіль.

В засіданні судової колегії позивач пояснив, що спірний автомобіль було придбано ним та відповідачем ОСОБА_3 у період шлюбу, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу та технічний паспорт на автомобіль. Зазначений факт підтвердила й відповідач ОСОБА_3

Відповідно до ст. ст. 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу, їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

Враховуючи зазначені положення закону, суд першої інстанції вірно виходив з того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та частка кожного з них складає 1/2 частину, а тому визнав за позивачем право власності на автомобіль.

Водночас задовольняючи вимоги позивача про зняття арешту зі спірного автомобіля, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ ( ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Тому не слід розглядати як протиправне позбавлення права власності присудження грошової чи іншої матеріальної компенсації за частку у спільній сумісній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача на користь особи (стягувача) грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику (п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

При цьому при визначенні розміру частки у майні, що належить подружжю, частки боржника у спільній сумісній власності, а також частки неподільної речі, суд має виходити з дійсної вартості майна на день ухвалення рішення. Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю, яка діє на день ухвалення рішення суду, що має довести особа, яка на цю обставину посилається (п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Таким чином зняття арешту з майна, яке є неподільним, можливе лише з дотриманням певних умов.

Проте, вирішуючи спір про зняття арешту з майна, суд першої інстанції не звернув належної уваги на умови зняття арешту з майна, якщо предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ та дійшов передчасного висновку про можливість задоволення позову у спосіб обраний позивачем.

Крім того, суд не звернув належної уваги й на те, що позивач пред'явив позов лише до своєї дружини (боржника у виконавчому провадженні) та не роз'яснив йому право на залучення до участі у справі в якості співвідповідача - стягувача ОСОБА_4, в інтересах якої було накладено арешт на спірний автомобіль, чим порушив права та інтереси останньої, оскільки обсяг прав третьої особи, в якості якої була залучена ОСОБА_4 є більш обмеженим ніж права відповідача у справі.

До того ж, знімаючи арешт зі спірного автомобіля, накладений постановою державного виконавця від 11 вересня 2015 року, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що арешт на автомобіль було накладено постановою начальника ВДВС Новоодеського районного управління юстиції від 21 жовтня 2016 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

За такого, не можна вважати законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про зняття арешту з майна, а тому відповідно до п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення цих вимог.

Відповідно до ст. 141 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню 413 грн. 25 коп. судових витрат, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5 задовольнити частково .

Рішення Новоодеського районного суду від 21 червня 2016 року в частині зняття арешту з майна скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_3 про зняття арешту з майна відмовити.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 413 грн. 25 коп. судових витрат

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 2 квітня 2018 року