Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 643/6064/15-ц

провадження № 61-8293зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_3,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Ньюз Тревел»,

розглянув заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року в складі суддів: Костенко Т. М., Колтунової А. І., Гальянової І. Г., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року в складі суддів: Червинської М. Є., Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Писаної Т. О., Попович О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3) 27 638 грн у відшкодування збитків, пов'язаних з невиконанням договору бронювання.

Позов мотивовано тим, що 12 січня 2015 року між ним та ФОП ОСОБА_3, яка є турагентом «Мари ТУР Travel», укладено договір бронювання, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався забронювати для нього тур до Єгипту в готель «Siva Sharm 5*» з 05 березня 2015 року по 19 березня 2015 року за ціною 1 432 долари США, що еквівалентно 27 638 грн. 12 січня 2015 року на виконання умов договору позивачем сплачено вказану суму в повному обсязі. 19 січня 2015 року відповідач запропонував ОСОБА_2 укласти туристичний договір з туроператором - товариством з обмеженою відповідальністю «Ньюз Тревел» (далі - ТОВ «Ньюз Тревел»). Однак, ознайомившись з інформацією на офіційному сайті, йому стало відомо, що з 17 січня 2015 року останній припиняє відправлення туристів у туристичні тури, про що він одразу повідомив агенцію та запропонував укласти туристичний договір з іншим туроператором. 12 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням повернути сплачені гроші, які не були повернені з посиланням на те, що з моменту повної оплати туру дія договору бронювання зупиняється та набуває чинності основний договір з туроператором ТОВ «Ньюз Тревел». Договір на туристичне обслуговування з цим туроператором не укладено, повна та достовірна інформація при укладанні договору бронювання про туробслуговування агенцією позивачу не надавалась, а укладений договір бронювання посилання на туроператора не має, тому відповідачем порушено положення Законів України «Про захист прав споживачів»,«Про туризм» та статей 525, 611, 629 ЦК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року (в складі судді Оксененко В. А.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ФОП ОСОБА_3 у правовідносинах, що склалися, була лише посередником між ОСОБА_2 та туроператором -ТОВ «Ньюз Тревел», тому не може нести всю відповідальність за негативні наслідки, що наступили. Позивачем не доведено вини відповідача у заподіянні йому матеріальної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 27 638,00 грн майнової шкоди. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 414,57 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що між позивачем та туристичним оператором ТОВ «Ньюз Тревел» відсутні правовідносини щодо надання туристичних послуг, оскільки при укладенні договору відповідач не надавав позивачу інформації щодо назви, місцезнаходження та контактів туроператора, інформацію про припинення відправлення туристів на відпочинок з 17 січня 2015 року останньому стала відома з мережі «Інтернет», у зв'язку з чим ним не був укладений основний договір на надання туристичних послуг.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року касаційну скаргу представника ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено. Рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що, оскільки майнову відповідальність несе суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та з вини якого замовнику завдано збитків, відповідач надав позивачу неповну та недостовірну інформацію щодо туру, тому права позивача як споживача турпослуг порушені саме турагентом - ФОП ОСОБА_3

У травні 2017 року представник ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України, в редакції, чинній на момент звернення із заявою про перегляд судових рішень, зокрема, з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей, 20, 30, 32 та 33 Закону України «Про туризм».

На підтвердження неоднаковості застосування зазначених норм процесуального права заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року № 686/14543/14-ц, від 20 травня 2015 року № 686/14614/14-ц, від 04 листопада 2015 року № 642/1674/15-ц, від 09 вересня 2015 року № 686/14623/14-ц, від 24 травня 2016 року № 464/3198/15, від 21 червня 2016 року № 464/3198/15-ц та постанову Верховного Суду України від 03 липня 2013 року № 6-42цс13.

Посилаючись на наведене, заявник просив скасувати ухвалені у справі судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 червня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її матеріали з місцевого суду.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIIIвнесено зміни до ЦПК України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України у редакції Закону України

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

13 лютого 2018 року заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про перегляд судових рішень зі справою № 643/6064/15-ц передані до Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на момент звернення із заявою про перегляд судових рішень, підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

За змістом статті 360-5 ЦПК України, у редакції у редакції, чинній на момент звернення із заявою про перегляд судових рішень, суд відмовляє в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 12 січня 2015 року ОСОБА_2 уклав з турагентом ФОП ОСОБА_3 договір бронювання туристичного продукту: поїздки до Єгипту в готель «Siva Sharm 5*» з 05 березня 2015 року по 19 березня 2015 року з проживанням у стандартному номері, з харчуванням AI, за ціною 1 432 долари США, що еквівалентно 27 638 грн.

На виконання умов договору того ж дня позивачем сплачено вартість туру в повному обсязі.

Заявкою від 13 січня 2015 року № 286842 ТОВ «Ньюз Тревел» підтвердив продаж турпродукту та виставив турагенту ФОП ОСОБА_3 рахунок-фактуру на оплату замовлених послуг за межами України з зазначенням готелю, типу номера, розміщення, харчування, періоду проживання, рейсу, дату вильоту, страхування.

Платіжними дорученнями від 13 січня 2015 року турагент (відповідач) перерахував у рахунок вартості турпослуг 7 700 грн та 19 049 грн 80 коп.

16 січня 2015 року ТОВ «Ньюз Тревел» повідомило про призупинення відправки туристів на відпочинок, починаючи з 17 січня 2015 року.

17 січня 2015 року ФОП ОСОБА_3 направлено директору ТОВ «Ньюз Тревел» Свірідову О. Д. листа з проханням повернути невикористані кошти, оплачені за туристичні послуги за рахунком від 13 січня 2015 року в сумі 26 749 грн 80 коп.

04 лютого 2015 року на адресу ТОВ «Ньюз Тревел» направлено претензію з вимогами про виконання умов агентського договору від 09 липня 2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Ньюз Тревел», та повернення подвійної вартості турпродукту за невиконання умов договору.

12 лютого 2015 року позивачем направлено на адресу туристичного агентства «Мари ТУР Travel» лист про відмову від заброньованого туру з поверненням передоплати за договором бронювання за вирахуванням штрафних санкцій.

До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом та не суперечить суті зобов'язання, в тому числі підлягають застосуванню положення ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про туризм».

Частиною першою статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом статті 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов'язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов'язується оплатити його.

При цьому договір між споживачем та самим туристичним агентом не є безпосередньо договором на туристичне обслуговування, оскільки в цьому випадку не відбувається реалізації туристичного продукту, натомість предметом такого договору з туристичним агентом можуть бути дії турагента з пошуку необхідного туристичного продукту, його бронювання тощо.

У статті 611 ЦК України закріплено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частинами дванадцятою та чотирнадцятою статті 20 Закону України «Про туризм» передбачено, що саме туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов'язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб'єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити.

Обсяг відповідальності внаслідок ненадання споживачу якісного туристичного продукту обумовлюється змістом укладених цивільно- правових договорів: 1) за договором між туристом і турагентом (у разі його укладення) турагент несе відповідальність за невиконання (неналежне виконання) виключно взятих на себе обов'язків (щодо пошуку, бронювання туристичного продукту тощо); 2) за договором на туристичне обслуговування, укладеним між туристом та туристичним оператором (через турагента або без його участі) туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування з урахуванням особливостей, встановлених статтею 20 Закону України «Про туризм».

Частиною першою статті 33 Закону України «Про туризм» встановлено, що суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов'язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом частин першої та другої статті 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб'єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини.

Отже, майнову відповідальність несе суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику завдано збитків.

Правовідносини у туристичній діяльності опосередковуються не лише договорами між споживачем та туристичним агентом, договорами про туристичне обслуговування між споживачем та туристичним оператором: права і обов'язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором, укладеним між ними, а також Законом України «Про туризм». У разі укладення договору між туроператором та турагентом на реалізацію туристичного продукту (агентський договір) до такого договору застосовуються загальні положення про агентський договір, закріплені главою 31 Господарського кодексу України.

Між туроператором як особою, що створює туристичний продукт, та турагентом як особою, що такий продукт реалізує, можуть укладатися й інші договори - комісії, доручення тощо, однак характерною ознакою таких договорів є те, що туристичний агент діє від імені та/або в інтересах туроператора з питань продажу туристичного продукту. Такими договорами можуть бути закріплені певні особливості відповідальності суб'єктів туристичної діяльності у разі неналежного виконання зобов'язань за агентським (чи іншим) договором.

Однак такі договори не створюють собою прав та обов'язків для споживача, окрім випадку, якщо такий договір не був укладений туроператором і турагентом на користь третьої особи (споживача) відповідно до положень статті 636 ЦК України. Виконання такого договору на користь третьої особи може вимагати як особи, які уклали договір (турагент та туроператор), так і третя особа (турист), на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій у цій цивільній справі, між туристом (позивачем у справі) та туроператором (через турагента-відповідача у справі) не було укладено основного договору - договору про туристичне обслуговування, було укладено лише попередній договір (договір бронювання).

Також на відміну від судових рішень, наданих заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, судами встановлено факт порушення чинного законодавства про туризм саме з боку турагента, зокрема, ненадання споживачу інформації про туроператора, що створив туристичний продукт.

Натомість у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суди установили, що саме туроператором порушено вимоги чинного законодавства та не виконано умови договору про надання туристичних послуг, тому останній зобов'язаний нести майнову відповідальність.

Також у наданій постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року № 6-42цс13 викладено висновок, що суди апеляційної та касаційної інстанцій, посилаючись лише на визначене агентським договором право туроператора на заміну готелю, належним чином не встановили, з ким фактично був укладений договір про надання туристичних послуг, чий обов'язок був здійснювати бронювання готелю, і не з'ясували, чи дотримано встановлений агентським договором порядок повідомлення про заміну готелю, у зв'язку із чим були позбавлені можливості визначитися, з вини якого саме суб'єкта туристичної діяльності порушено зобов'язання.

Отже, надані заявником для порівняння судові рішення не можуть бути підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права та невідповідності викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки висновки, зазначені у цих судових рішенні та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

З огляду на зазначене обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на момент звернення із заявою про перегляд судових рішень, в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на момент звернення із заявою про перегляд судових рішень, пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик