Справа № 356/874/17 Головуючий у І інстанції Голік Г. К.
Провадження № 22-ц/780/160/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 33 26.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан -Транс- Груп» на рішення Березанського міського суду Київської області від 28 вересня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан -Транс- Груп» до ОСОБА_2 про стягнення збитків, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 16.06.2016 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія.

Виконуючи свої трудові обов'язки, відповідач неодноразово перебував у службових відрядженнях в межах України та за кордоном, у зв'язку з чим йому були видані пластикові картки товариства з обмеженою відповідальністю «Вогітейл»,»Сіненергія» які призначені для заправки дизельним пальним транспортних засобів. Позивач зазначав, що під час виконання чергових перевезень на автопоїзді ОСОБА_2 допускав перевитрати пального, чим завдав позивачу збитки на загальну суму 80231,66гривень. Позивач у період із 04.11.2016 по 21.11.2016 року було забезпечено відповідача грошовими коштами(авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном в розмірі 14566,90 гривень шляхом перерахування грошової суми на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжної картки,виданої ЦФ ПАТ «Кредобанк». Про використання відповідачем грошових коштів(авансу) на службові відрядження складено авансовий звіт №0/П1034 від 11.11.2016року на загальну суму 1780,43 гривні. В касу підприємства було внесено 2554,10 гривень.

Відповідачем не подано звіт про використання коштів,наданих на відрядження у розмірі 9662,25 гривень, як передбачено Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордоном. Оскільки відповідачем не повернуто суми надміру сплачених коштів у встановлені законодавством терміни,з нього стягнуто податок на доходи фізичних осіб в розмірі 2120,91 гривень. Дані суми податку перераховано позивачем в дохід держави.

Просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» заборгованість в розмірі 92014,82 гривень, судові витрати 1600 гривень.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 28 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан -Транс- Груп» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до п. 6 ст..134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної із їх вини підприємству, установи, організації, а тому виписка по картці ПАТ «Кредобанк» є доказом того, що кошти перераховувалися на картку користувачем якої був ОСОБА_2.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу №74-кф від 15.06.2016 року,ОСОБА_2 був прийнятий на роботу з 16.06.2016 року водієм на Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» в автомобільну колону №2, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, з оплатою праці згідно відпрацьованого часу (а.с.12).

Наказом №85-кф від 15.07.2016 року ОСОБА_2 ,водію автотранспортних засобів колони автомобільної №2,з 16.07.2016 року,продовжено трудовий договір на невизначений термін(а.с.14)

Наказом №19-кф від 01.03.2017 року ОСОБА_2 звільнено з автомобільної колони №2 з 01.02.2017року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.13).

Наказом №45 від 11 серпня 2010 року Львівською філією ТОВ «Орлан-Транс-Груп» затверджено базову лінійну норму витрати палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів (а.с.64-68).

Наказом №29 від 08 червня 2015 року ТОВ «Орлан-Транс-Груп» в проваджено єдині правила заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання (а.с.69-70),порушення відповідачем яких позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів наявності вини та умисного заподіяння ОСОБА_2 матеріальної шкоди ТОВ «Орлан-Транс-Груп», що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1,2 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Крім того, у абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги з'ясувала, що єдиним документом, який підтверджує витрату палива при виконанні транспортного завдання, в тому числі залишок палива при перетині кордону, при виїзді та в'їзді на території підприємства, є подорожній лист. Власне в роздруківці до подорожнього листа зафіксовано показники спідометра при виїзді та вїзді, маршрут руху, вартість палива під час його придбання. Крім того колегією встановлено, що порядок заповнення роздруківки до подорожнього листа неодноразово перевірявся відповідними контролюючими органами, та жодних зауважень чи порушень зафіксовано не було.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не підписував авансовий звіт №0/П1034 від 11.11.2016року, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (а.с.71-72), що свідчить про те, що відповідач не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Наданий позивачем акт який складений комісією у складі начальника служби перевезень Іваніна Б.С., головного бухгалтера Яремчук Л.Є.,бухгалтера Панасюк Н.З. про те, що ОСОБА_2 відмовився від підпису на звіті про використання коштів,виданих на відрядження №0/П1034 від 11.11.2016 року не свідчать про те, що відповідач визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Отже колегія суддів, погоджуючись з судом першої інстанції, прийшла до переконливого висновку, що позивачем не надано доказів наявності вини та умисного заподіяння ОСОБА_2 матеріальної шкоди ТОВ «Орлан-Транс-Груп», що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

Суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан -Транс- Груп» залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді