Справа № 305/961/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В. за участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 14 листопада 2017 року (у складі судді Тулика І.І.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у червні 2017 р.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 82 026 грн., із яких:

-54 200 грн. основного боргу;

-27 100 грн. штрафу;

-726 грн. - 3 % річних, і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 01 грудня 2016 р. між ним і відповідачем було укладено договір позики, згідно з умовами якого він передав позичальникові у власність грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 54 200 грн., а позичальник зобов'язався повернути цю суму до 01.01.2017 р. Сторони визначили, що курс долара США визначається за міжбанківським курсом валют на день повернення суму позики, однак незалежно від курсу долара США позичальник зобов'язався повернути суму позику не менше, ніж 54 200 грн.Відповідач не виконав своїх зобов'язань.

Рішенням Рахівського районного суду від 14 листопада 2017 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики № б/н від 1 грудня 2016 р. у сумі 82 026 грн., із яких: основний борг в сумі 54 200 грн., штраф - 27 100 грн., 3% річних - 726 грн., і 820,26 грн. у відшкодування судового збору.

ОСОБА_4 просить скасувати це рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Указує, що договір укладався не між фізичними особами, а між відповідачем як представником приватного підприємця ОСОБА_5 (дружина відповідача) та ОСОБА_6 - представником підприємства «Тропік», керівником якого є ОСОБА_3 Предметом договору позики виступила пропозиція надати відповідачу позику в сумі 54 200 грн., а в межах цієї суми відповідач буде отримувати товар для реалізації із подальшим розрахунком із підприємством «Тропік». Зазначає, що договір позики та розписка були ним підписані під впливом ОСОБА_6, який ввів його в оману.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальненні доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що відповідач не виконав зобов'язання, узяті на себе згідно з договором позики, а тому суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про стягнення грошових котів із відповідача на користь позивача з нарахуванням штрафних санкцій і 3 % річних.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його відповідність нормам матеріального права та обставинам справи.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Установлено, що 1 грудня 2016 р. між сторонами було укладеного договір позики (а.с.5). Згідно з п.1 указаного договору позики ОСОБА_3 (позикодавець) передав ОСОБА_2. (позичальник) у власність грошові кошти в сумі 54 200 грн., а останній зобов'язався до 01 січня 2017 р. повернути всю суму отриманих від позикодавцякоштів. Відповідно до п.8 указаного договору в разі неповернення позики у строк, передбачений п.2 договору, позичальник додатково сплачує штраф у розмірі 50% від суми позики, визначеної у пункті 1 договору.

Підтверджуючи факт отримання коштів, відповідач 01 грудня 2016 р. власноруч написав розписку про отримання позики (а.с.6).

Тобто, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. При цьому, факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним письмовим договором позики підтверджений і складанням розписки.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до заперечення самої правової природи договору позики.

Апелянт доводить, що відносини, які склалися між сторонами, несли підприємницький характер, а саме: між ОСОБА_2. як представником приватного підприємця ОСОБА_5 (дружина відповідача) та ОСОБА_6 - представником підприємства «Тропік», керівником якого є позивач. Предметом договору позики виступила пропозиція надати відповідачу позику в сумі 54 200 грн., а в межах цієї суми відповідач буде отримувати товар для реалізації із подальшим розрахунком з підприємством «Тропік».

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, вказані відповідачем, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Позивач на обґрунтування доводів своєї позовної заяви надав договір позики та розписку, написану власноруч відповідачем, які підтверджують факт отримання коштів ОСОБА_2 саме як фізичної особи, а не представника фізичної особи-підприємця.

Із договору позики та розписки вбачається виникнення між сторонами договірно-зобов'язальних правовідносин, суть яких полягала у наданні позикодавцем позичальникові у власність грошових коштів у розмірі 54 200 грн., а позичальник у свою чергу зобов'язувався повернути їх у строк та на умовах, установлених договором позики. Зворотного відповідач не довів, а тому доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги через їх необґрунтованість і недоведеність.

У контексті наведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору законне та справедливе рішення. Порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України не переглядаються.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Рахівського районного суду від 14 листопада 2017 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 03 квітня 2018 року.

Судді: