Провадження № 2/344/1952/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Татарінової О.А.

секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що в грудні 2007 року він познайомився з відповідачем, а з січня 2008 року вони прийняли рішення проживати разом, підтримуючи шлюбні стосунки без реєстрації шлюбу. 20.05.2008 року він уклав шлюб з відповідачем, за час якого у них народилась спільна дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також на вихованні та утриманні у них перебувала донька відповідача від першого шлюбу - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. За період шлюбу з відповідачем за спільні кошти було набуто у власність нерухоме майно, а саме житлову трьохкімнатну квартиру загальною площею 71,8кв.м., житловою площею 42,6кв.м., розташовану по АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності на дану квартиру знаходиться у відповідача. На дану квартиру Івано-Франківським ОБТІ оформлявся технічний паспорт, який разом з правовстановлюючими документами також знаходиться у відповідача, в якому наведені технічні характеристики квартири. Зазначає, що до вересня 2017 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю у батьків позивача по АДРЕСА_3, мали спільний бюджет, підтримували фактичні шлюбні відносини, були поєднані спільним побутом. На спільні грошові кошти подружжя особисто працею позивача було здійснено капітальний ремонт квартири, покращені житлові умови проживання, після чого у вересні 2017 року вони змінили місце проживання та почали проживати всі разом у квартирі по АДРЕСА_1. Однак місце реєстрації позивача та дітей залишилось за адресою АДРЕСА_3. В кінці жовтня 2017 року відповідач вчинила конфлікт з позивачем, після якого не допускає його до спільної квартири, не дозволяє користуватись нею, відмовляється надати ключі від вхідних дверей, мотивуючи тим, що дана квартира належить тільки їй, а позивач не має права там проживати, а договір купівлі-продажу складений на ім'я відповідача. У квартирі залишились необхідні особисті речі позивача. Також дана квартира необхідна йому для проживання з можливістю користуватись як житловими кімнатами так і допоміжними приміщеннями та повноцінно виконувати свої батьківські обов'язки, займатись вихованням малолітньої дитини. 04.12.2017 року позивач звернувся до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу цього. Згідно висновку від 11.12.2017 року вбачаються факти вчинення перешкод позивачу, у квартирі проживає відповідач, однак вирішення питання доступу до житла відноситься до компетенції цивільного судочинства. Позивач вважає, що відповідачем порушено його право користування спільним сумісним майном, яке полягає у навмисному вчиненні перешкод у доступі до житлової квартири та позбавленні можливості користуватись ним на рівні з відповідачем. На підставі наведеного просив суд постановити рішення яким усунути перешкоди позивачу у користуванні житловою трьохкімнатною квартирою загальною площею 71,8кв.м., житловою площею 42,6кв.м., розташовану по АДРЕСА_1, зобов'язавши відповідача забезпечити доступ до вказаної квартири та надати ключі від вхідних дверей житла.

Позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримали з мотивів, викладених в заяві, відповіді на відзив (а.с.66-69), просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні позов заперечили, посилаючись на відзив на позовну заяву (а.с.39-41), заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 (а.с.99-102), вказали що для того, щоб придбати спірну квартиру відповідачем було використано особисті кошти від продажу двох квартир, які їй належали на праві особистої приватної власності. Крім цього за її власні кошти було добудовано одну кімнату та придбано меблі в будинку АДРЕСА_3. Ними не робився капітальний ремонт квартири, а лише поточний (косметичний) ремонт виключно за кошти відповідача, ремонт робила вона самостійно, а допомога позивача в проведенні ремонту носила незначний характер. Вони з позивачем не починали разом проживати з вересня 2017 року у спірній квартирі, вона переїхала туди з дітьми без нього, позивач лише періодично приходив у квартиру, проте намагався протиправно вселитися в дане приміщення. Особистих речей позивача у квартирі немає, повноцінне виконання позивачем своїх батьківських обов'язків не залежить від місця поживання, вона ніколи не перешкоджала йому спілкуватись з дітьми. Позивач забезпечений житлом по АДРЕСА_3. Через постійні погрози позивача нанести відповідачу тілесні ушкодження, його постійні дзвінки по телефону з вимогами відкликати заяву про розірвання шлюбу, маніпуляції щодо дітей та розповіді про свої хвороби та ночівлю на вулиці, а також іншими діями які охоплюються поняттям «насильство в сім'ї», 12.12.2017 року вона була змушена звернутись із заявою до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, однак відповіді на даний час не отримала. На підставі наведеного просили в позові відмовити.

Заслухавши сторін та їх представників, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 20.05.2008 року сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

В шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.5).

Відповідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2012 року, ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1, загальною площею 71,8 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м. (а.с.48), що підтверджується також і копією Витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.49), та копією витягу про державну реєстрацію прав № 34969934 ід 26.07.2012 року (а.с.50), копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме мйано (а.с.6).

Згідно копії будинкової книги (а.с.51-53) та виписки № 02-02/00038 з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї, виданої 29.01.2018 року КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» (а.с.54), у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було надано суду копію висновку № 8129 від 11.12.2017 року складеного дільничим офіцером Івано-Франківського ВП ГУ НП України в Івано-Франківській області за зверненням ОСОБА_1 по факту неправомірних дій з боку дружини ОСОБА_2 (а.с.7,8), яким в ході проведення перевірки було опитано ОСОБА_2, яка з даного приводу повідомила, що на даний час вони разом з чоловіком подали заяву в суд щодо розлучення. Причиною того, що вона не пускає до квартири свого чоловіка ОСОБА_1 стало те, що він ображає її нецензурними словами, погрожує, винуватить її у всіх бідах, що з ним стаються.

Згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідач ОСОБА_2 зазначила, що дана квартира придбана нею особисто за власні кошти, які були нею отримані від продажу двох квартир у м. Дніпропетровську, що належали їй на праві власності в тому числі і у порядку спадкування, а саме: АДРЕСА_4, та квартиру АДРЕСА_5. На підтвердження додала копії договорів купівлі-продажу від 07.04.2008 року та від 14.06.2012 року (а.с.42,43,44-45,46,47), копію договору на вклад у ВАТ «Райффайзен банк Аваль» від 07.04.2008 року (а.с.55,56), виписку по рахунку в ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (а.с.57-58,59), виписку по рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.60).

ОСОБА_2 зазначила, що після купівлі спільної квартири, вона здавала її в оренду до кінця квітня 2016 року, на підтвердження чого надала копії договорів оренди (а.с.103,104,105).

Крім цього зазначила, що 12.12.2017 року зверталась із заявою до Івано-Франківського ВП ГУ НП України в Івано-Франківській області з приводу неправомірних дій ОСОБА_1

Листом від 18.01.2018 року Івано-Франківський ВП ГУ НП України в Івано-Франківській області рекомендував ОСОБА_2 звернутись з позовом до суду в порядку цивільно-правових відносин, оскільки питання до компетенції Національної поліції не відноситься (а.с.63,106).

Суд не приймає до уваги зазначені відповідачем обставини,що квартира являється її особистою власністю, оскільки квартира булла придбана в шлюбі за згодою позивача у спільну сумісну власність подружжя.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що був знайомий з сім'єю позивача, тісно спілкувались коли вони жили в селі, свідок знав, що вони разом купили квартиру в шлюбі. Згодом дізнався, що відповідач подала на розлучення, а позивач не може зайти в квартиру. Два місяці тому він був присутній при телефоній розмові позивача з ОСОБА_2, яка казала, що подала на розлучення та йому немає чого приходити.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що працює водієм таксі, та знайомий з позивачем близько трьох років. Як водій таксі він забирав будівельні матеріали з магазину «Епіцентр» в м. Івано-Франківськ, та відвозив їх на АДРЕСА_1. Позивач розповідав йому, що він приїхав з Чехії, та робить ремонт у квартирі. Відповідача свідок бачив всього два рази два роки тому.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статею 82 цього Кодексу.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає встановленим, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_1 спільною квартирою АДРЕСА_1, оскільки позивач не має доступу до квартири, яке належить сторонам на праві спільної власності, а тому позов слід задовольнити та зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати ключі від квартири.

Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 41 Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 368 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-79, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною квартирою задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області.

Суддя Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 02 квітня 2018 року.