Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/7956/16-ц

провадження № 61-4227св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року в складі суддів Ратнікової В. М., Борисової О. В., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») про визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 30 травня 2006 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 54 000 доларів США на споживчі цілі. Пунктом 1.3.2 кредитного договору встановлено плату за управління кредитом із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом щомісячно, а пунктом 5.1 - сплату пені у разі порушення умов кредитного договору у розмірі 1 % від несвоєчасного сплаченої суми за кожен день прострочення. Пункти 1.3.2 та 5.1 кредитного договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», тому є незаконними і такими, що порушують права позивача.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсними пункти 1.3.2 та 5.1 кредитного договору від 30 травня 2006 року, зобов'язати банк здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, зарахувавши сплачені суми оплати за управління кредитом у рахунок повернення суми (тіла) кредиту на дату фактичної сплати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року (в складі судді Юзькової О. Л.) позов задоволено частково. Визнано недійсними пункти 1.3.2 та 5.1 кредитного договору від 30 травня 2006 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні пункти кредитного договору суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та порушують права позивача як споживача фінансових послуг.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на момент укладення кредитного договору чинним законодавством не було передбачено заборон щодо встановлення у кредитному договорі плати за надання супутніх фінансових послуг, пов'язаних з веденням кредиту, включення до кредитного договору пункту 1.3.2, яким передбачалася щомісячна плата за управління кредитом, не суперечило чинному законодавству. Встановлена у пункті 5.1 кредитного договору ставка пені не є такою, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін за договором.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що пункт 1.3.2 кредитного договору є недійсним, оскільки пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Також апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог щодо визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору, оскільки указаний пункт суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Розмір пені значно перевищує розмір процентів, тобто є несправедливим.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яке в частині визнання недійсним пункту 1.3.2 кредитного договору відповідає закону.

Встановлено, що 30 травня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 54 000 доларів США на споживчі цілі.

У пункті 1.3.2 кредитного договору сторони погодили, що плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у пункті 1.1 цього договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожен календарний день, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

Частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ «Доходи і витрати банку» Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255 (далі - Правила № 255), в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов'язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту, визнаються невід'ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, якщо є ймовірність того, що кредитний договір буде укладено. Якщо строк наданого зобов'язання з кредитування закінчується без надання кредиту, то на кінець строку зобов'язання комісії визнаються комісійними доходами (витратами). Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання; комісії за управління інвестицією тощо.

Укладаючи договір кредиту та визначаючи у пункті 1.3.2 плату за управління кредитом, банк правильно керувався Правилами № 255, оскільки вони були чинними на час укладення спірного правочину.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), були введені в дію постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, пунктом 4 якої визначено, що вона набирає чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України. Оскільки реєстрація вказаного акта у Міністерстві юстиції України відбулася 25 травня 2007 року (реєстраційний номер № 541/13808 від 25 травня 2007 року), тому Правила № 168 набрали чинності з 04 червня 2007 року.

Встановлено, що кредитний договір укладено між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 30 травня 2006 року, тобто до прийняття та введення в дію Правил № 168.

Відповідно до статті 58 Конституцій України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Застосування до спірних правовідносин Правил № 168 є безпідставним, оскільки вони набрали чинності після укладення кредитного договору.

Крім того, безпідставним є посилання позивача на положення абзацу третього статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки визначені у цьому абзаці заборони щодо встановлення у договорі про надання споживчого кредиту будь-яких зборів, відсотків, платежів тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, були визначені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення спірного правочину.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Апеляційний суд в цій частині позовних вимог про визнання недійсним пункту кредитного договору дав належну правову оцінку обставинам справи, правильно застосував норми матеріального права та вирішив справу відповідно до норм закону, чинних на час укладення спірного правочину, а також дійшов обґрунтованого висновку, що на момент укладення спірного правочину чинним законодавством не було передбачено заборон щодо встановлення у кредитному договорі плати за надання супутніх фінансових послуг, пов'язаних з веденням кредиту, тому включення до кредитного договору пункту 1.3.2, яким передбачалася щомісячна плата за управління кредитом, не суперечило чинному законодавству.

Разом з тим не можна погодитися з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору, яким передбачено сплату пені у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Встановлено, що у пункті 5.1 кредитного договору сторонами погоджено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу на погашення кредиту, визначеного у пункті 3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у пункті 4.3.5 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Встановивши, що пункт 5.1 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за спірним договором (365 % в рік), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Судом першої інстанції правильно установлено обставини в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору, що мають значення для справи, надано їм юридичну оцінку.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору, не витребував нових доказів для встановлення обставин справи, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин, переоцінив подані докази та скасував законне в цій частині рішення місцевого суду.

Апеляційним судом скасоване рішення суду першої інстанції, яке в частині визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору відповідає вимогам закону.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення в цій частині на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду в зазначеній частині - скасувати.

Рішення апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним пункту 1.3.2 кредитного договору ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане судове рішення в зазначеній частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду в цій частині не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору від 30 травня 2006 року, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1, скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року в частині визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору від 30 травня 2006 року, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1, залишити в силі.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.3.2 кредитного договору від 30 травня 2006 року, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В.Пророк

І. М.Фаловська