Ухвала

28 березня 2018 року
м. Київ

справа № 760/463/16-ц

провадження № 61- 2125св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року у складі суддів: Поливач Л. Д., Шахової О. В., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ :

08 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Соломянського районного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач у період з 01 червня 2014 року до 25 вересня 2014 року проходив військову службу у Збройних Силах України та брав участь в антитерористичній операції (далі АТО) у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 у м. Маріуполі.
05 вересня 2014 року під час виконання службових обовязків у результаті артилерійського обстрілу в зоні АТО отримав мінно-вибухову травму. Неодноразово проходив лікування в умовах стаціонару з приводу уламкового наскрізного поранення м`яких тканин лівого стегна, уламкового наскрізного поранення лівої стопи, кісток, лівого гомілково-стопного суглобу та інших ушкоджень.

Після лікування його хода в повному обсязі не відновилася.
За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена IIІ група інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Від травм, отриманих під час участі в АТО, позивач втратив 65 % працездатності.
У зв`язку із погіршенням стану здоров`я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, у нього постійно виникають проблеми із зором. Він не може вільно пересуватися, відчуває біль у ногах, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт.
Він втратив роботу, так як не може пересуватися без милиць, значна частина пенсії, яку він отримує як інвалід IIІ групи, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування.
За таких обставин, посилаючись на норми закону, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів протиправної поведінки відповідача в завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку неправомірних дій відповідача із нанесеною шкодою.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов`язок держави відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду, яка йому завдана у зв`язку з проходженням військової служби.

У касаційній скарзі, поданій 23 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Міністерство оборони України просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів протиправних винних дій відповідача у завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового звязку між такими діями та шкодою. До спірних правовідносин не застосовуються положення 1167 ЦК України. Посилання апеляційного суду на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 є безпідставними.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суди установили, що ОСОБА_1 у період часу з 01 червня 2014 року до 25 вересня 2014 року проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді кулеметника та брав участь у АТО у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 у м. Маріуполі.
05 вересня 2014 року в результаті артилерійського обстрілу в зоні АТО ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму.
30 березня 2015 року за результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 була встановлена III група інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Ступінь втрати професійної працездатності становить 65 %.
10 серпня 2015 року йому у зв`язку із отриманою травмою була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 182 700,00 грн в порядку, визначеному статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Згідно із положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Згідно із положеннями статті 10 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України здійснює разом з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування заходи щодо підготовки громадян до військової служби, їх призову на військову службу або прийняття на військову службу за контрактом, при мобілізації, звільнення в запас військовослужбовців, які вислужили встановлені строки служби та у разі демобілізації, а також забезпечує їх відповідні права і свободи; здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил України, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди, а також висновку, що саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов`язок держави відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стали травми, пов`язані з проходженням ним військової служби.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, травми та захворювання як їх наслідки, колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 це травми, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

Таким чином, апеляційний суд виходив з наявності причинно-наслідкового зв`язку між виконанням позивачем обов`язків військової служби та його наслідками, у тому числі і у заподіянні позивачеві моральної шкоди.

Правовідносини з виконання військового обов`язку чи проходження військової служби є публічно-правовими, а шкода, отримана під час виконання обов`язку чи проходження служби, має відшкодовуватись за цивільним законодавством в порядку цивільного судочинства.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, і на яку, як обов`язкову для судів послався апеляційний суд, вирішуючи даний спір, зазначено, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців під час здійснення ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів на підставі статті 1173 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та від 12 квітня 2017 року у справі за № 6-3014цс16.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України (далі Казначейство), затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих
бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Разом із тим, Казначейство, яке здійснює списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, не залучено у цій справі як відповідач.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з врахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний відбиває той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання щодо якого постає проблема невизначеності.

Так, суди, розглядаючи справи про відшкодування військовослужбовцям моральної шкоди, виходять з того, що наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України обов`язку її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та 3) чи були такі механізми запроваджений і, якщо так, то чи були вони ефективні.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться в установленому законом порядку.
Проте на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок, що суперечить вказаному вище принципу правової визначеності.

Такий порядок, що містить процедуру присудження та сплати відшкодування, має бути встановлений окремим законом, який не було прийнято до цього часу. За відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум («Петльований проти України», № 54904/08, ухвала щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року).

Верховний Суд дійшов висновку, що розвязання цих правових питань, з урахуванням наведених положень закону, містить виключну правову проблему вирішення якої необхідне для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Однакове застосування закону забезпечить дотримання основних засад цивільного судочинства: верховенства права та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень може призвести до порушення права на справедливий суд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного, обставини цієї справи дають підстави для її передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦК України.

Керуючись частиною п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ :

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 760/463/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта