АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1457/15-ц 22-ц/774/38/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 212/1457/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2017 року, яке постановлено суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті Кривому Розі ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності.

В обґрунтування позову зазначила, що вона, будучи власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, здійснила самочинне будівництво: побудувала літню кухню, літній душ, теплицю, реконструювала житловий будинок, внаслідок чого його загальна площа збільшилася та склала 96,3 кв.м, житлова 56,5 кв.м.

Для узаконення здійсненого нею самочинного будівництва вона 17.11.2011 року видала довіреність на ім'я ОСОБА_6, який доводився їй вітчимом.

Однак, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 квітня 2012 року їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самовільно побудоване нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, а в серпні 2014 року їй стало відомо про існування заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012 року, яким було задоволено її позов про визнання права власності на самочинне будівництво, який вона до суду не подавала. В той же час їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року, за яким ОСОБА_6 від її імені продав належне їй нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1, до складу якого увійшло самочинно збудоване нею нерухоме майно, малолітній ОСОБА_5, яка являється його онукою.

20.08.2014 року вона звернулася до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012 року, яке ухвалою суду апеляційної інстанції від 24.09.2014 року було скасовано з закриттям провадження у справі.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції про визнання права власності за неї на самочинне будівництво скасоване, у зв'язку з чим самочинно збудоване нерухоме майно не могло бути та не є об'єктом права власності й відповідно предметом укладеного договору купівлі-продажу, вважає, що зміст оспорюваного договору є таким, що суперечить цивільному законодавству, а тому повинен бути визнаний недійсним у відповідності до положень ч.1 ст. 203, 215 ЦК України з застосуванням наслідків його недійсності.

Крім того, позивач посилалась на те, що договір купівлі-продажу від 21.12.20012 року, був укладений ОСОБА_6, який діяв від її імені на підставі довіреності, та ОСОБА_5, від імені та в інтересах якої діяли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внаслідок зловмисної домовленості, оскільки продавати домоволодіння вона не хотіла та грошей від його реалізації не отримувала.

За таких обставин, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21.12.20012 року, укладений між ОСОБА_6, який діяв від її імені на підставі довіреності та ОСОБА_5, від імені та в інтересах якої діяли ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та застосувати двосторонню реституцію згідно вимог ч.1 ст. 216 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 03 квітня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що суд не прийняв до уваги те, що оспорюваний договір укладено на підставі незаконного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012 року, яке скасовано судом апеляційної інстанції, що в свою чергу свідчить про невідповідність його змісту вимогам ст.ст. 658, 376 ЦК України та наявності підстав для визнання його недійсним з застосуванням наслідків його недійсності.

Крім того позивач зазначає, що довіреністю від 17.11.2011 року, вона уповноважила ОСОБА_6 лише на вирішення питань оформлення права власності на самочинно збудовані об'єкти та приведення документації в належний стан, для юридичного оформлення прав на земельну ділянку та реєстрації її у встановленому законом порядку.

Суд не взяв до уваги, що спірний договір купівлі-продажу будинку самочинно збудованих об'єктів суперечить цивільному законодавству, тому мав бути визнаний судом недійсним.

В запереченнях на апеляційну скаргу, які подані представником відповідачів 11.09.2017 року, остання заперечує проти задоволення апеляційної скарги, як необґрунтованої, на її думку, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_8, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 4021, домоволодіння від 27 грудня 2007 року належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, до складу яких входить один житловий будинок загальною площею 86,5 кв.м, житловою площею 51,6 кв.м - «А-1», гараж «Ж», сарай «К», навіс «Л», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», водоколонка «І», замощення «ІІ», огорожа «№1-2» (а.с. 11-12 том 1).

Під час здійснення правомочностей власника зазначеного домоволодіння позивачем збудована літня кухня, теплиця, літній душ та реконструйовано житловий будинок. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.04.2012 року їй відмовлено в задоволенні позову до виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради про визнання права власності на самовільно побудоване нерухоме майно.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.10.2012 року за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Ради міста Кривого Рогу про визнання права власності позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинне будівництво: літню кухню «О», Sзаб. 19,1 м2; літній душ «Р», Sзаб. 4,8 м2; житловий будинок «А-1», за рахунок реконструкції якого загальна площа збільшена та становить 96,3 м2, житлова площа 56,5 м2, що знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 17.11.2011 року позивач ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_6, продати за ціну та на умовах за його розсудом належні їй житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Вказана довіреність за життя ОСОБА_6 позивачем ОСОБА_1 не скасована та не оскаржена в судовому порядку.

21.12.2012 року між ОСОБА_1, за яку на підставі довіреності діяв ОСОБА_6, та малолітньою ОСОБА_5, за яку діяли як законні представники своєї малолітньої доньки - мати ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складається з: житлового будинку «А-1», житловою площею 56,5 кв.м., загальною площею 96,3 кв.м., гараж «Ж», сарай «К», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», літня кухня «О», літній душ «Р», теплиця-тимчасова «П», огорожа № 1, ворота/хвіртка № 2, водоколонка І, вимощення ІІ. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться, який посвідчений приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу мазепою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2910 (а.с. 53 том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.09.2014 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2012 року та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу про визнання права власності на самочинно збудовані літню кухню, Sзаб. 19,1 м2; літній душ «Р», Sзаб. 4,8 м2; житловий будинок «А-1», за рахунок реконструкції якого загальна площа збільшена та становить 96,3 м2, житлова площа 56,5 м2, що знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1. (а.с.20-22 том 1). Підставою для закриття провадження у справі слугувало те, спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже вирішено.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не вірно обрано передбачений п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх прав, а вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння ним не заявлено.

Погоджуючись з остаточним висновком суду про необхідність відмови у задоволені заявлених позовних вимог, колегія суддів не може погодитись з зазначеними судом першої інстанції мотивами відмови у позові, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Відповідно до ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, укладення правочину внаслідок зловмисної домовленості, згідно ст. 232 ЦК України, є підставоб для визнання його недійним за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним .

При цьому, судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

На думку колегії суддів, позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст. 11,60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення, та ст.ст. 12,81 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, не доведено того факту, що договір-купівлі продажу від 21.12.2012 року, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, суперечить цивільному законодавству, а тому повинен бути визнаний недійсним у відповідності до положень ч.1 ст. 203, 215,232 ЦК України з застосуванням наслідків його недійсності.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Мазепою Н.М. 21.12.2012, та укладений між ОСОБА_1, за яку на підставі довіреності діяв ОСОБА_6 (Продавець) та малолітньою ОСОБА_5, за яку діяли як законні представники своєї малолітньої доньки - мати ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_3 (Покупець), ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_5 купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в цілому складається з: житлового будинку «А-1», житловою площею 56,5 кв.м., загальною площею 96,3 кв.м., гараж «Ж», сара «К», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», літня кухня «О», літній душ «З», теплиця-тимчасова «П», огорожа № 1, ворота/хвіртка № 2, водо колонка І, вимощення ІІ. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 53).

Як на підставу недійсності вказаного вище договору позивач посилається на те, що в серпні 2014 року їй стало відомо про існування заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012 року, яким було задоволено позов про визнання права власності на самочинне будівництво, який вона не подавала до суду та в той же час позивачу стало відомо про існування оспорюваного договору купівлі-продажу від 21.12.2012 року, при цьому позивач посилалась на те, що не мала наміру продавати спірний будинок, від його продажу не отримала жодних коштів, тому вважає, що договір купівлі - продажу було укладено з порушенням вимог закону та внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення, та ст.4 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення, та ст. 12 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення, та ст. 13 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення, та ст.81 ЦПК України, в редакції 2017 року, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За змістом ст. 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно п. 22 роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ» від 6 листопада 2009 року №9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, при розгляді справи про визнання правочину недійсним саме з підстав наявності зловмисної домовленості позивачу слід доводити, а суду необхідно встановити саме ці обставини.

При цьому наведені обставини є обов'язковими умовами, встановлення яких необхідно для вирішення питання про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Для задоволення позовних вимог за ст. 232 ЦК необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Як вбачається із матеріалів справи, 21.12.2012 року між ОСОБА_1, за яку на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_6, та малолітньою ОСОБА_5, за яку діяли як законні представники своєї малолітньої доньки - мати ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складається з: житлового будинку «А-1», житловою площею 56,5 кв.м., загальною площею 96,3 кв.м., гараж «Ж», сарай «К», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», літня кухня «О», літній душ «Р», теплиця-тимчасова «П», огорожа № 1, ворота/хвіртка № 2, водоколонка І, вимощення ІІ. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться, який посвідчений приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу мазепою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2910. (а.с. 53).

Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 17.11.2011 року позивач ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_6, продати за ціну та на умовах за його розсудом належні їй житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Вказана довіреність за життя ОСОБА_6 позивачем оскаржена не була.

На час укладення договору купівлі-продажу, довіреність ОСОБА_6, на підставі якої від діяв від імені ОСОБА_1, була чинна, на об'єкт відчуженої нерухомості було зареєстровано право власності, що свідчить про правомірність дій ОСОБА_5

Отже, твердження позивача про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено внаслідок зловмисної домовленості, не доведені позивачем та не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Також колегія суддів вважає недоведеними доводи позивача стосовно того, що вона не отримувала грошові кошти від реалізації спірного домоволодіння.

Сторони правочину на момент укладення оспорюваного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, пов'язаних з відчуженням спірної квартири, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також сторонами була дотримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема, складення у письмовій формі, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на будинок, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був укладений із дотриманням усіх положень чинного законодавства України та не суперечить їм, у зв'язку із чим були відсутні жодні обмеження для його посвідчення.

Згідно довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_6 саме його вона уповноважила на визначення вартості за яку буде продано будинок та за його життя не пред'являла претензій до нього до суду щодо неотримання грошових коштів.

Натомість, після угоди купівлі-продажу 25.11.2014 року знялась з реєстраційного обліку в зазначеному домоволодінні та добровільно виселилась з нього.

Позивачем не надано об'єктивних і переконливих доказів про укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_1, за яку на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_6, та малолітньою ОСОБА_5, за яку діяли як законні представники своєї малолітньої доньки - мати ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_3

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір укладено на підставі незаконного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012 року, яке скасовано судом апеляційної інстанції, що в свою чергу свідчить про невідповідність його змісту вимогам ст.ст. 658, 376 ЦК України та наявності підстав для визнання його недійсним з застосуванням наслідків його недійсності, оскільки згідно договору купівлі-продажу було продано об'єкт нерухомості, право власності на який існувало до ухвалення рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012 року, згідно договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., зареєстрованого в реєстрі за 3 4021, домоволодіння від 27 грудня 2007 року належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, до складу яких входить один житловий будинок загальною площею 86,5 кв.м, житловою площею 51,6 кв.м - «А-1», гараж «Ж», сарай «К», навіс «Л», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», водоколонка «І», замощення «ІІ», огорожа «№1-2», та довіреністю від 17.11.2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського округу Умріхіною К.А., зареєстрованою в реєстрі за № 4255, позивач ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_6, продати за ціну та на умовах за його розсудом належні їй житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Крім того позивач по справі сама виїхала із спірного домоволодіння, не проживала в ньому та 25.11.2014 року добровільно знялась з реєстраційного обліку в спірному домоволодінні, що свідчить про визнання нею дій ОСОБА_6 щодо відчуження домоволодіння.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що довіреністю від 17.11.2011 року, вона уповноважила ОСОБА_6 лише на вирішення питань оформлення права власності на самочинно збудовані об'єкти та приведення документації в належний стан, для юридичного оформлення прав на земельну ділянку та реєстрації її у встановленому законом порядку, оскільки згідно довіреності від 17.11.2011 року, зареєстрованої в реєстрі за № 4255, позивач ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_6, продати за ціну та на умовах за його розсудом належні їй житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та саме для здійснення повноважень на продаж спірного будинку уповноважила його зокрема: подавати від її імені та одержувати на її ім'я довідки, витяги, в тому числі витяг про відчуження житлового будинку, представляти її інтереси в державних органах та інших установах, розписуватися за неї, укладати та підписувати договір купівлі-продажу, визначати на власний розсуд ціну та інші умови, отримувати грошові кошти за проданий житловий будинок, виконувати інші дії, пов'язані з видачею довіреності.

Іншої довіреності ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, надано не було. Довіреність від 17.11.2011 року за життя ОСОБА_6 позивачем оскаржена не була.

Також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги, що спірний договір купівлі-продажу будинку самочинно збудованих об'єктів суперечить цивільному законодавству, тому мав бути визнаний судом недійсним, оскільки згідно умов оскаржуваного договору купівлі-продажу є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складається з: житлового будинку «А-1», житловою площею 56,5 кв.м., загальною площею 96,3 кв.м., гараж «Ж», сарай «К», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», літня кухня «О», літній душ «Р», теплиця-тимчасова «П», огорожа № 1, ворота/хвіртка № 2, водоколонка І, вимощення ІІ. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться.

На час укладення договору купівлі-продажу від імені позивачки по справі, вона була законним власником нерухомого майна, яке пройшло відповідну державну реєстрацію, та дана державна реєстрація ніким скасована не була, таким чином приватному нотаріусу для посвідчення правочину було надано весь необхідний пакет документів, який був потрібним відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено внаслідок зловмисної домовленості та зазначений договір є недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: