РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (надалі - відповідач) в якому просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором позики від 25 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1982 та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_5 в сумі 701 801 грн. 00 коп.

ОСОБА_6 заяву мотивує тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 червня 2000 року у справі №2-3476/2000 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу було видано відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 12 липня 2007 року. З часу розірвання шлюбу між ними відсутні взаємні права та обовязки, вони не вели спільне господарство. 25 вересня 2007 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якого нею було передано відповідачу у позику грошові кошти у сумі 26 600 доларів США на строк до 25 вересня 2017 року. Однак, взяте на себе зобовязання відповідач не виконав. Вона неодноразово зверталася до відповідача з усними та письмовими вимогами про повернення коштів, проте вони залишилися без відповіді та виконання, а тому вона змушена звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з мотивів у ньому наведених, просили його задовольнити. Окрім того вказали, що відповідач помилково рахує кошти, отримані за договором позики від 25 вересня 2007 року спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково та вказали, що в період з дня реєстрації розірвання шлюбу і до липня 2016 року сторони продовжували проживати однією сімєю вже без перебування у шлюбі між собою. 25 вересня 2007 року між сторонами дійсно було укладено договір позики, за яким відповідач надала позивачу грошові кошти у розмірі еквівалентному 26 600 дол. США. Зазначені кошти було витрачено на придбання у власність їхнього спільного сина ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1. Таким чином кошти, отримані у позику було використано в інтересах сімї, а відтак, зазначене зобовязання є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і відповідач має повернути позивачу лише половину цих коштів, а саме 13 300 доларів США.

Відповідачем було заявлено клопотання про виклик і допит в судовому засіданні свідків, яке судом задоволено.

Так, свідок ОСОБА_8, який є товаришем сторін, в судовому засіданні показав, що він тривалий час знає сторін по справі. Вони часто спілкувалися, разом подорожували. Позивач та відповідач мали між собою звичайні подружні відносини. Йому відомо, що сторони придбали квартиру для спільного сина, однак яким чином вони розпоряджалася власними коштами йому не відомо.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що знає сторін по справі з 1998 року. Сторони спочатку проживали в селищі, в якому жив відповідач, потім купили поряд з його житлом квартиру, а згодом будинок. Після купівлі будинку розійшлися, а потім знову зійшлися. Він випадково дізнався, що на даний час вони вже не проживають разом. Йому відомо, що сторони купили квартиру для спільного сина, зі слів відповідача дана квартира була куплена за спільні гроші його та позивача. Також йому відомо, що будинок для сторін допомагала придбати баба позивача і на момент придбання будинку сторони проживали разом. Коли саме вони розійшлися йому не відомо.

Судом також було задоволено клопотання про виклик в судове засідання спільного сина сторін ОСОБА_7, однак в жодне судове засідання він не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце проведення судових засідань. Як пояснила позивач син не бажає давати будь-які показання в судовому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні 25 вересня 2007 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг від позивача 26 600 доларів США та зобов'язався повернути кошти готівкою в строк до 25 вересня 2017 року.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_5, є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, відтак у нього виникли боргові зобов'язання перед позивачем.

Своїх зобов'язань за договором позики ОСОБА_3 не виконав, суму боргу до 25 вересня 2017 року не повернув.

Окрім того, як встановлено в судовому засіданні відповідачем визнається факт укладення договору, отримання коштів від позивача та не повернення суму позики у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Також, як встановлено в судовому засіданні позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути кошти, зокрема останній раз 25 вересня 2017 року позивачем було направлено письмову вимогу відповідачу про повернення грошових коштів в сумі 698 516 грн., які відповідають еквівалентові суми 26 600 доларів США, що підтверджується заявою позивача від 25 вересня 2017 року, експрес-накладною №2488. Однак, як було зазначено вище, відповідач грошові кошти не повернув.

Таким чином, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 26 600 доларів США.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 28 березня 2018 року Нацбанк встановив такий курс валют 2630,6270 грн. за $100.

Таким чином, враховуючи, що позивач просить стягнути заборгованість за договором позики з відповідача саме у українській валюті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в розмірі 699 746 грн. 78 коп., що є еквівалентом 26 600 доларів США (26 600 х 26,306270), а не 701 801 грн. 00 коп., як просить позивач, що по її розрахункам еквівалентно 26 600 доларів США на день подачі позову.

Доводи відповідача та його представника про те, що сторони під час укладення договору позики проживали однією сімєю без перебування у шлюбі між собою, кошти, отримані у позику були використано в інтересах сімї, зокрема на придбання у власність їхнього спільного сина нерухомого майна, відтак, зазначене зобовязання є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і відповідач має повернути позивачу лише половину цих коштів на увагу не заслуговують з наступних підстав.

Наявні докази, які були подані відповідачем, а саме копія його паспорта, де стоїть відмітка реєстрації місця проживання за однієї адресою з позивачем з 20 жовтня 2012 року, 11 копій фотокарток без позначення часу та дати їх знімань, виписки по особових рахунках відповідача в ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 січня 2013 року по 01 липня 2016 року, показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про спільне проживання сторін без зазначення періодів такого проживання жодним чином не підтверджують факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу під час укладення договору позики 25 вересня 2007 року. Окрім цього, сам факт укладення 27 липня 2016 року сторонами та їхнім спільним сином договору купівлі-продажу нерухомого майна, без надання інших доказів, не свідчить, що кошти, які були отримані відповідачем 25 вересня 2007 року в позику у позивача, понад 8 років назад, були використано в інтересах сімї, зокрема на придбання у власність їхнього спільного сина нерухомого майна, що позивач заперечує.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодних належних та допустимих доказів того, що зазначене зобовязання є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, отримані за вказаним договором позики кошти були використані в інтересах сім'ї суду не надано і судом їх не здобуто, відтак позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати на сплату судового збору, у розмірі 6 997 грн. 46 коп.

Керуючись статтями 526, 527, 530, 533, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

ОСОБА_6 Вікторівни до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 25 вересня 2007 року в сумі 699 746 (шістсот девяносто девять тисяч сімсот сорок шість) гривень 78 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6 997 (шість тисяч девятсот девяносто сім) гривень 46 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд Рівненської області в Апеляційний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_3, місце проживання: вул. Чорновола, буд.93-є/21, м. Рівне, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 30 березня 2018 року.

Суддя О.О. Першко