Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 337/4277/16-ц

провадження № 61-124св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - Міністерство оборони України,

представники відповідача: Куртмоллаєв Асан Енверович, Вологжаніна Оксана Дмитрівна, Зінченко СергійОлександрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Трофимової Д. А., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що в період часу з 18 серпня 1976 року по

6 листопада 1987 року він проходив військову службу у збройних силах Союзу Радянських Соціалістичних Республік, у результаті чого у нього були виявлені численні захворювання.

Зазначав, що йому була встановлена третя група інвалідності внаслідок захворювань, які пов'язані з проходженням військової служби.

Посилаючись на те, що внаслідок стійкої втрати працездатності він зазнав моральних та фізичних страждань, просив суд на підставі статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стягнути з Міністерства оборони України, як центрального органу виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року у складі судді Гнатик Г. Є. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 30 тис. грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року у складі судді Гнатик Г. Є. резолютивну частину рішення викладено у такій редакції: позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 30 тис. грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, щосуд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимогиОСОБА_4, з урахуванням положень

статей 23, 1167 ЦК України, зазначив про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової служби, та наслідки такої хвороби спричинили втрати немайнового характеру у вигляді переживань та хвилювань, душевних страждань.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено. Рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на час проходження військової служби з 18 серпня 1976 року по 6 листопада 1987 року не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року. Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще у 1987 році. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним й таким, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Позивач також вказував на те, що у період проходження військової служби у нього були виявлені численні захворювання, наслідком чого стало отримання третьої групи інвалідності безстроково із протипоказанням важкої фізичної праці, тому він має право на відшкодування моральної шкоди.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із пунктів 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що позивач отримав захворювання до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки ушкодження здоров'я, про які зазначено позивачем, сталися до звільнення його з військової служби у 1987 році, тобто ще до

1991 року.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников