Постанова

Іменем України

2 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 466/3082/16-ц

провадження № 61-690св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду від м. Львова від 10 травня 2016 року в складі судді Луців-Шумської Н. Л. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року в складі суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 липня 1996 року до 8 травня 2012 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5

8 жовтня 2004 року вона як дружина відповідача була вселена до будинку АДРЕСА_1, який належав відповідачу на праві власності, а 3 березня 2011 року зареєстрована в будинку.

Станом на 1 березня 2004 року в спірному будинку були виділені реальні та ідеальні частини: 3/5 частини належали ОСОБА_7, 2/5 частини - ОСОБА_8

1 березня 2004 року відповідачем укладено з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу 3/5 частини спірного будинку. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26 березня 2004 року № 290 спірний будинок поділено на два самостійних будинки з присвоєнням окремих номерів: 3/5 частинам будинку, зареєстрованих за відповідачем, присвоєно АДРЕСА_1, 2/5 частинам, що належать ОСОБА_8, залишено АДРЕСА_2.

Вважала, що даний будинок (3/5 частини) був придбаний за час шлюбу сторін за спільні кошти, у 2011 році сторони розпочали його реконструкцію, в процесі якої було прибудовано ганок (тамбур) та надбудовано мансардний поверх, в результаті чого будинок станом на 20 січня 2015 року складався з першого поверху та мезоніну (мансардного поверху) без окремого входу, про що свідчить технічний паспорт. Здійснені ними добудови до будинку у зв'язку з розірванням шлюбу не прийняті до експлуатації.

23 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу 3/4 частини спірного будинку, а 5 січня 2016 року - договір купівлі-продажу 1/4 частини будинку разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 січня 2016 року житловий будинок загальною площею 70,1 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на праві приватної власності.

ОСОБА_4 вважала, що, оскільки на момент укладання договорів купівлі-продажу, що оспорюються, площа та конфігурація спірного будинку змінилась, відповідно змінилась і вартість даного будинку, однак в договорах зазначена площа та конфігурація будинку до його реконструкції, є підстави для визнання договорів недійсними, оскільки останні не містять усіх істотних умов - достовірних даних про предмет договору та його ціну.

Рішенням Шевченківського районного суду від м. Львова від 10 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договорами купівлі-продажу не встановлено порушення будь-яких прав, свобод чи інтересів позивача.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року рішення Шевченківського районного суду від м. Львова від 10 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що продаж будинку порушує її право на користування спільним майном подружжя та проживання в будинку її доньки та онуки, оскільки у будинку має місце її частка у виді тамбуру та реконструйованого під мансарду горища.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у березні 2017 року ОСОБА_5, зазначено, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, тому підстав для їх скасування немає.

У січні 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

ОСОБА_4 обґрунтовувала позовні вимоги посиланням на приписи, зокрема, статті 215 ЦК України, частиною третьою якої встановлено, що у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як убачається з вище наведених норм матеріального і процесуального права, право особи на звернення до суду не є абсолютним і саме на позивача покладається обов'язок доведення перед судом порушення його прав, свобод чи інтересів (в даному випадку - договорами купівлі-продажу, що оспорюються).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 5 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 червня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2015 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_5 про визнання будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності та визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/3 частини будинку.

Таким чином, зазначеними судовими рішеннями визнано та підтверджено право особистої приватної власності на спірний будинок саме за ОСОБА_5

Посилання в касаційній скарзі на те, що продажем будинку порушено її право на користування спільним майном подружжя та проживання в будинку її доньки та онуки, оскільки у будинку має місце її частка у виді тамбуру та реконструйованого під мансарду горища, є безпідставними з огляду на те, що рішеннями судів у інших справах визнано право особистої приватної власності на будинок за ОСОБА_5, що в силу положень статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішень, не доказується при розгляді цієї справи. Здійснені добудови до будинку до експлуатації не прийняті.

Щодо критеріїв визначення статусу спільної сумісної власності подружжя, Верховним Судом України прийнято постанову від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду від м. Львова від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В.С. Висоцька

С.П. Штелик