Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 752/22220/16-ц

провадження № 61-5433св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олофінський ОлегВасильович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1на рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олофінський О. В., про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що він з 04 липня 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 03 листопада 2015 року між ними укладено нотаріально посвідчений шлюбний договір. У той же день, перед укладенням шлюбного договору, вони досягнули письмових домовленостей, які засвідчили підписами, відповідно до яких передбачено їх дії щодо розірвання шлюбу, умови переходу спільної сумісної власності до приватної власності кожного з них, умови і текст шлюбного договору.

Вважав, що пункти 2.2.1 та 2.2.2 вказаного шлюбного договору суперечать домовленостям, а відтак і волевиявленню сторін, частині третій статті 203 ЦК України та частині п'ятій статті 93 СК України. Договір був укладений за кілька днів до розлучення і за основним змістом є поділом спільного сумісного майна подружжя, а, отже, суперечить самій сутності шлюбних договорів.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1просив визнати недійсними пункт 2.2.1 та частини першу та другу пункту 2.2.2 шлюбного договору, укладеного 03 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_3

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Колдіної О. О. від 14 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним пункт 2.2.1 та частини першу та другу пункту 2.2.2 шлюбного договору, укладеного 03 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні пункти шлюбного договору від 03 листопада 2015 року суперечать частині п'ятій статті 93 СК України, оскільки за ними у власність кожному з подружжя передано нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, а тому в силу положень статей 203, 215 ЦК України є недійсними.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неправильно встановив дійсні обставини справи, оскільки спірний шлюбний договір не суперечить частині п'ятій статті 93 СК України, так як за договором не передбачена перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно-правових угод на його виконання. Сторони не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував положення частини другої статті 97 та частини п'ятої статті 93 СК України, оскільки за шлюбним договором не може набуватися право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації. У підтвердження своєї позиції, позивач посилається на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14. Також вважає, що спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

У березні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому вказує, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що апеляційний суд правильно визначив правовідносини сторін та вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки за шлюбним договором нерухоме майно у власність нікому не передавалося, було тільки визначено його правовий режим, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд встановив, що з липня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2015 року.

Під час перебування у шлюбі, 03 листопада 2015 року сторони уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олофінським О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 8191.

До укладення шлюбного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були підписані письмові домовленості, відповідно до яких було погоджено порядок розподілу майна, порядок утримання дітей і участь батьків у їх вихованні.

Однією з умов письмових домовленостей було укладення шлюбного договору щодо визначення статусу майна: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 163,9 кв. м та житлового будинку № 4 і земельної ділянки площею 0,32 га у с. Мар'янівка, Васильківського району Київської області.

Згідно з пунктом 5.2 шлюбного договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміли природу цього договору, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладено на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; договір вчинено з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), та не приховує інший правочин .

У пункті 5.6 вказаного договору зазначено, що нотаріусом роз'яснено сторонам правові наслідки укладеного правочину, у тому числі положення статей 215-236, 319 Цивільного кодексу України, статей 57-74, 92-103 Сімейного кодексу України. Цей договір чоловіком та дружиною вголос прочитаний, зміст статей зрозумілий та відповідає їхньому волевиявленню.

У пунктах 2.2.1. та 2.2.2. шлюбного договору сторони погодили, що особистою власністю позивача є житловий будинок № 4 та земельна ділянка, площею 0,32 га у с. Мар'янівка, Васильківського району Київської області, а відповідача - квартира АДРЕСА_2, загальною площею 163,9 кв. м, які їм, відповідно, і належать.

У пункті 2.3 шлюбного договору сторони погодили, що на зазначені у пунктах 2.2., 2.2.1., 2.2.2. цього договору об'єкти особистої приватної власності за будь-яких обставин не поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України, у тому числі статті 60, 62 Сімейного кодексу України, тобто у договорі відсутнє посилання щодо передачі у власність відповідачу чи позивачу нерухомого майна.

Частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини п'ятої статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Частинами другою, третьою та п'ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.

Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Встановивши характер спірних пунктів шлюбного договору та те, що за їх умовами не передається у власність одному із подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вони не суперечать частині п'ятій статті 93 СК України, так як за договором не передбачена перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно-правових угод на його виконання.

Апеляційний суд вірно вказав, що сторони не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін.

Висновки апеляційного суду також узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 січня 2018 року, у справі №61-1744св18 з подібними фактичними обставинами справи.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом положень частини другої статті 97 та частини п'ятої статті 93 СК України, з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14, оскільки, як у даній справі, так і у справі, яку переглядав Верховний Суд України, шлюбні договори щодо розпорядження нерухомим майном не були визнані недійсними, оскільки за ними право власності на нерухоме майно не передавалось, а лише визначався правовий режим майна.

Умови спірного шлюбного договору не суперечать статтям 93, 97 СК України, оскільки перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався.

Апеляційний суд також правильно послався на п. 5.2 шлюбного договору від 03 листопада 2015 року, відповідно до якого сторони підтвердили, що вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміли природу цього договору, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладено на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин; договір вчинено з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), та не приховує інший правочин.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк