Справа № 758/1989/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Лупінос Я. В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 від імені якої діяв представник ОСОБА_2,

відповідач: ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» від імені якого діяла представник Піоро Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання пункту кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 пред'явила у Подільському районному суді м. Києва позов до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання пункту 6.1.6 кредитного договору № 906-014/05 Р від 01.07.2005 року недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.07.2005 між ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 906-014/05 Р.

Відповідно до вказаного кредитного договору, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 57000 євро 00 центів, зі сплатою процентної ставки 13,5% річних, з цільовим призначенням кредиту - на споживчі потреби та остаточною датою погашення якого є 01.07.2014.

Відповідно до п. 6.1.6. Договору: «При несогласии с новым размером процентной ставки, которая устанавливается в соответствии с п. 7.1.2. данного Договора , погасить задолженность по кредиту на протяжении 10 календарных дней с момента получения сообщения об изменении действующей процентной ставки, заплатив при этом проценты за фактический срок пользования денежными средствами».

Вищевказаний пункт кредитного договору позивач вважає таким, що суперечить приписам ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно просить визнати його недійсним, з підстав його несправедливості.

В судовому засідання представник позивача підтримав позов в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову повністю, звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Суд, заслухавши думку учасників цивільного процесу, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що 01.07.2005 між АКБ «Правєкс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 906-014/05Р, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 57000 євро на споживчі цілі, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим строком погашення кредиту 01.07.2014 (а.с. 8-12).

Вказаний кредитний договір у своєму змісті має спірний пункт, а саме п. 6.1.6.: «При несогласии с новым размером процентной ставки, которая устанавливается в соответствии с п. 7.1.2. данного Договора , погасить задолженность по кредиту на протяжении 10 календарных дней с момента получения сообщения об изменении действующей процентной ставки, заплатив при этом проценты за фактический срок пользования денежными средствами».

Зазначений пункт кредитного договору позивач вважає несправедливим, адже його положення суттєво порушують права позивача як споживача послуг по наданню кредиту.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що кредитний договір позивач підписувала самостійно, проте у зв'язку з відсутністю спеціальної юридичної освіти була необізнана про правові наслідки підписання вказаного Договору.

Крім того у судовому засідання представник позивача визнав, що кредитні зобов'язання позивача наразі не виконані належним чином.

В свою чергу представником відповідача було подано заяву про застосування до позову строків позовної давності. Зазначено, що позивач була повністю обізнана про умови кредитного договору та додатків до нього, а крім того певний час належним чином виконувала умови кредитного договору, що свідчить про її усвідомлення та виконання зобов'язальних правовідносин.

Таким чином, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, що сплинув 01.07.2008, а позивач звернулась з даним позовом лише 08.02.2017.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями кредитного договору № 906-014/05Р, а також Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як на підставу недійсності оспорюваного пункту кредитного договору позивач вказує на несправедливість його умов, тобто на невідповідність його приписам ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Варто зазначити, що чинна редакція ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» має наступний зміст: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування"»

Стаття 11 вказаного Закону у редакції чинній на час виникнення кредитних правовідносин мала наступний зміст: «Гарантований рівень споживання забезпечується: стимулюванням виробництва товарів, виконання робіт та надання послуг; запровадженням у разі необхідності нормованого розподілу товарів, якщо немає гарантій їх вільного придбання кожним споживачем; запровадженням компенсаційних виплат, різних видів допомоги і пільг громадянам». (ред. від 05.12.2003).

Відтак, а ні у чинній редакції Закону України «Про захист прав споживача», а ні у редакції чинній на час виникнення правовідносин кредитування положення, на яке посилається позивач, а саме ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не було передбачено.

Разом з тим, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ч. 3 ст. 18 вказаного Закону включає перелік (невиключний) умов, які є несправедливими.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Проте, позивачем не було надано жодного доказу того, що права позивача було порушено вказаним пунктом, та відповідно настали негативні наслідки для неї. Крім того, відсутність юридичних знань, на про які зазначав представник позивача в судовому засіданні не можуть слугувати підставами визнання кредитного договору частково недійсним.

Навпаки, очевидною є реальність намірів сторін, при укладенні кредитного договору на настання відповідних правових наслідків, адже з боку Банку кредитні кошти були надані позивачеві в повному обсязі, а позивач в свою чергу, певний період часу належним чином виконувала кредитні зобов'язання, що було встановлено в судовому засіданні.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому певний період виконувала його умови.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що спірний договір було укладено між сторонами 01.07.2005, строк позовної давності спливає 01.07.2008. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із даним позовом 08.02.2017.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до положень Постанови Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі № 6-1457цс16, правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Разом з тим, кожна сторона зобов'язана довести перед судом підстави своїх вимог та заперечень з посиланням на відповідні докази. Обов'язок по доказуванню лежить на сторонах.

В свою чергу сторона відповідача не надала суду жодних доказів, які б давали змогу суду встановити, чи мало місце переривання строків позовної давності до правовідносин, та конкретно в який період позивач належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором.

Враховуючи відсутність таких доказів у матеріалах справи, судом не може бути задоволено клопотання про застосування строків позовної давності.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що оспорюваний пункт кредитного договору є несправедливим, адже нею було власноруч підписано умови кредитного договору, нею належним чином виконувались кредитні зобов'язання певний час, що свідчить про реальність намірів сторін при укладенні договору, а відтак позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання пункту 6.1.6 кредитного договору № 906-014/05 Р від 01.07.2005 року недійсним, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко