Справа №488/6682/14-ц 04.04.2018
Провадження №22-ц/784/505/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
==========================================================
Справа № 488/6682/14-ц Категорія 43
Провадження № 22-ц/784/505/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Шагай О.А.,

за участю відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року, постановлене під головуванням судді Лазарєвої Г.М. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив щодо збільшення розміру суми боргу, в якому посилався на те, що 01.03.2012 р. між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого він передав останній для особистих потреб грошову позику в розмірі 6390 доларів США зі строком повернення до 01.09.2012 року. 01.11.2012 р. також між ним та відповідачкою було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого він передав ОСОБА_1 для особистих потреб грошову позику в розмірі 10200 доларів США зі строком повернення до 01 вересня 2013 року, однак свої зобов'язання щодо повернення позики у встановлений строк ОСОБА_1 не виконала. Таким чином на теперішній час у відповідачки існують не виконані зобов'язання по поверненню боргу на загальну суму 16410 доларів США. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.07.2016 р., позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 410282,82 грн. та 3 % річних у розмірі 38168,71 грн., а також судові витрати.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування боргу 448451 грн. 53 коп. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, а також неправильне застосування судом норм матеріального права.

В судовому засіданні відповідачка підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що 01.03.2012 року ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 6390 доларів США строком до 01.09.2012 р., про що відповідачкою власноруч було складено розписку. 01.11.2012 року ОСОБА_1 знову отримала у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10200 доларів США, строком до 01.09.2013 року, про що відповідачкою власноруч було складено розписку. Однак свої зобов'язання у встановлений договором строк відповідачка не виконала. Невиконані зобов'язання по поверненню боргу складають в загальній сумі 16410,0 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют НБУ (1 долар США - 25,002 грн.) станом на 06.06.2016 р. еквівалентно 410282,82 гривень. Загальна сума 3% річних від простроченої суми становить 38168,71 грн., що підтверджено відповідним розрахунком (а. с. 69, 70).

Проаналізувавши дані обставини та врахувавши положення частин 1, 2 ст. 207, ч. 2 ст. 625, ст. 1046, 1047, ч.1 ст. 1049 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивачем доведено те, що відповідач взяла в борг у позивача зазначену ним в позові суму та прострочила виконання зобов'язання, а тому заявлені вимоги про стягнення суми підлягають задоволенню в повному обсязі.

Висновки суду відповідають як встановленим обставинам у справі, так і законодавству, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив положення ч.2 ст.533 ЦК України, оскільки визначив суму заборгованості станом на 06.06.2016р., не зважаючи на те, що днем платежу на думку апелянта за першим договором позики був визначений день - 01 вересня 2012р., а за другим - 01 вересня 2013року, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за таким невиконаним зобов'язанням, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Це означає, що боржник, виконуючи зобов'язання у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора чи передачі йому коштів готівкою).

Застосовуючи правило аналогії закону, слід дійти висновку, що за договором позики між фізичними особами, днем платежу також є день фактичної передачі боржником коштів готівкою стягувачу чи зарахування їх на рахунок стягувача, а не зазначений в договорі позики день, до якого повинно було бути виконане зобов'язання у разі його не виконання в цей день, якщо в договорі сторони прямо це не передбачили.

Оскільки належних та допустимих доказів повернення взятих в борг сум за розписками суду надано не було, то відповідно до положень статті 533 ЦК України, днем платежу слід визнавати день ухвалення судового рішення. Проте, позивач в уточненій позовній заяві просив стягнути борг в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 06.06.2016р. Тому суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність визначення суми гривневого еквіваленту боргу станом на 06.06.2016р. за офіційний курсом НБУ долара до української гривні, а не за курсом долара до гривні станом на 01 вересня 2012р. та на 01 вересня 2013року відповідно. В звязку з цим у суду не було потреби у встановленні офіційного курсу НБУ долара до української гривні станом на 01 вересня 2012р. та на 01 вересня 2013року.

Офіційний курс НБУ долара до української гривні станом на 06.06.2016р., який публікується в пресі та на офіційному сайті НБУ, є вільно доступною інформацію і не підлягає доказуванню. Станом на 06.06.2016р. цей курс становив 25,002 дол. США за 1 грн.

При цьому колегія суддів враховує також те, що із тексту розписок від 01 березня 2012р. та від 01 листопада 2012 року не вбачається, що під час їх написання (укладання договору позики) сторони керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним чи повинен визначатися станом на день, до якого повинно бути виконано зобовязання за договорами позики або визначатися не за курсом НБУ. В звязку з цим необґрунтованими є також посилання відповідачки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на те, що гривневий еквівалент повинен визначатися станом на дати написання розписок.

При прийнятті рішення апеляційний суд керується також правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 24.09.2014р. у справі № 6-145цс14.

Не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що заявою про збільшення розміру позовних вимог, позивач фактично змінив підстави та предмет позову, на що суд не звернув належної уваги, чим порушив ст. 27 ЦПК України та вийшов за межі первинних позовних вимог, чим порушив ст. 11 ЦПК України, виходячи з наступного.

Ст. 27 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) дійсно містить в собі перелік права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Проте, цей перелік не є вичерпним, оскільки ст. 31 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) також містить перелік процесуальних прав та обов'язків сторін. Частиною другою даної норми права передбачено, що крім прав та обов'язків, визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, чим позивач і скористався в даному випадку. Крім того, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 119 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення), які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу (в редакції чинній на час ухвалення рішення) суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідача.

Як убачається з текстів як первісної позовної заяви, так і заяви про збільшення розміру позовних вимог, з якою позивач звернувся до суду після скасування заочного рішення у даній справі та до початку розгляду справи по суті після скасування заочного рішення, він обґрунтовував свої позовні вимоги одними і тими обставинами, а саме передачею грошей відповідачці за розписками від 01.03.2012 року у сумі 6390 доларів США строком до 01.09.2012 р., та від 01.11.2012 року у сумі 10200 доларів США, строком до 01.09.2013 року, а також тим, що відповідачка не повернула йому дані кошти у визначений у розписках строк. Тому має повернути йому як суму боргу, так і 3% річних за весь час прострочення виконання зобовязання.

Аналіз змісту зазначених заяв свідчить про те, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, виклав в них одні і ті ж обставини, а отже підставами позову ним не змінювалися.

Предмет позову, тобто спосіб захисту права, який він просив суд застосувати до відповідачки також ним не змінювався, оскільки як в первісній позовній заяві, так і в заяві про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути відповідну суму на його користь.

Те, що позивач просив стягнути визначену ним суму боргу у доларах США у первісній позовній заяві по курсу НБУ долара США до української гривні станом на 15 грудня 2014р., а у заяві про збільшення розміру позовних вимог по курсу станом на 06.06.2016р. свідчить саме про збільшення ним позовних вимог, а не про зміну предмету та підстав позову. Про це свідчить також і збільшення кількості днів прострочення виконання зобовязання.

Проаналізувавши зазначені обставини слід дійти висновку, що судом не порушувалися під час розгляду справи положення ні ст. 27 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення), ні ст. 11 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення), яка передбачає, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.1,2,3 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Таких доказів до апеляційної скарги додано не було.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Посилання відповідачки під час дачі пояснень в суді апеляційної інстанції на те, що вона отримала від позивача меншу суму та частину отриманої суми віддала, не підтверджені належними та допустимими доказами по справі. Наявні в матеріалах справи копії розписок від 15.03.2011р. та від 15.09.2011р. з відмітками про повернення частини коштів ( а. с. 104, 104 зворот) відносяться до періоду взаємовідносин сторін до написання відповідачкою 2 розписок в 2012р., які є предметом позову по даній справі. Не є належними та допустимими доказами по справі також записи відповідачки, які знаходяться на а. с. 105-106, так як в них відсутній підпис позивача.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 квітня 2018 року.