№ 336/6929/17
провадження № 2/336/582/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Петрова С.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності, -

В С Т А Н О В И В :

04.12.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що з 15.11.1969 р. перебуває у шлюбі з відповідачем. Проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 1988 р. відповідач залишив родину і переїхав проживати до іншої жінки, з якою перебував у цивільному шлюбі до 1998 р. ОСОБА_2 переїхав на постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також, 29.02.1988 р. ОСОБА_2 був переведений на шахту «Росія» п/о «Селидвуголь», яка розташована у м.Новгородівка.

Оскільки позивач залишилась самотньою, то у 1997 р. переїхала на постійне місце проживання до доньки від першого шлюбу ОСОБА_3 в м.Запоріжжя.

Спочатку проживала в сім»ї доньки, а в 1997 р. донька дала їй грошові кошти для придбання окремої квартири. За договором купівлі-продажу вона придбала квартиру АДРЕСА_1.

В 1999 р. вона примирилась з ОСОБА_2, відповідач переїхав до м.Запоріжжя, оселився та зареєструвався у належній їй квартирі.

Весь період з 1988 р. до 1999 р. шлюб між сторонами не було розірвано, але проживали вони окремо.

На цей час позивач має намір укласти з донькою ОСОБА_3 договір довічного утримання, для чого необхідно визнати вищевказану квартиру її особистою власністю, оскільки вона була придбана за її особисті кошти.

Посилаючись на ст.ст.391, 392 ЦК України, ст.ст.57, 72 СК України, позивач просить визнати за нею особисте право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою судді від 16.01.2018 р. було відкрито провадження у справі і призначене підготовче судове засідання на 23.02.2018 р.

23.02.2018 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 26.03.2018 р.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлявся про день, час та місце його проведення у встановленому законом порядку. Представник позивача надала суду заяву, складену від імені відповідача, згідно якої останній просить розглядати справу без його участі, позов визнає у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, приймаючи до уваги позицію відповідача, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

17.06.1997 р., в період перебування у шлюбі з відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_3, рішення про реєстрацію права власності прийнято 09.07.1997 р. (а.с.4, 6,7).

П.3 даного договору визначено, що продаж квартири здійснений за 8000 грн., які продавець отримала від ОСОБА_1 повністю до підписання договору.

Положеннями ст. 60 ОСОБА_5 кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ОСОБА_5 кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6 ст.57 СК України).

ОСОБА_5 кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості ОСОБА_5 кодекс України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст.60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира була придбана нею за кошти, які належали їй особисто, та були надані їй рідною донькою ОСОБА_3 На час придбання квартири позивач тривалий час не мешкала разом з відповідачем, не вели спільного господарства, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Факт сумісного не проживання сторін на час придбання квартири також підтверджується копією трудової книжки відповідача та копією його паспорту (а.с.29, 30-32), згідно яких в червні 1997 р. ОСОБА_2 був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, де працював з 1988 р. на шахті «Росія» п/о «Селидвуголь».

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду (ст.. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів, які не спростовані відповідачем в процесі розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_1) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Дмитрюк