Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 549/90/16-ц

провадження № 61-3099 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач -ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області у складі судді Крєпкого С. І. від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі суддів: Акопян В. І., Лобова О. А., Гальонкіна С. А., від 20 липня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 подала до суду позовну заяву до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та встановлення порядку користування квартирою.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 23 січня 1999 року зареєструвала шлюб із відповідачем. У шлюбі народилася донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року та син ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року. 30 липня 2007 року за договором купівлі-продажу сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1, яку зареєстровано на відповідача. 06 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнати за позивачем право власності на Ѕ частини зазначеної квартири та встановити порядок користування квартирою.

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 19 січня 2016 року позов задоволено частково; визнано квартиру АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини вказаної квартири квартири; узадоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірну квартиру придбано в період шлюбу, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя та за позивачем слід визнати право власності на частину квартири. Що стосується відмови у задоволенні суд керувався тим, що встановлення порядку користування квартирою з переплануванням, у спосіб визначений висновком будівельно-технічного дослідження є по суті поділом квартири в натурі, а вимоги про здійснення поділу майна позивачем не ставилися.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін в частині відмови у задоволенні позову, у решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування немає.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

19 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до частин 1-3 статті 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Частинами 4-5 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Судами установлено, що спірна квартира є двокімнатною, житлові кімнати суміжні, одна із них є прохідною. Для визначення порядку користування квартирою необхідно здійснити перпланування квартири у спосіб, визначений висновком будівельно-технічного дослідження від 11 травня 2016 року № 22-16 шляхом улаштування двох перегородок з дверними отрворами та демонтуванням однієї перегородки.

Судами обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимоги про визначення порядку користування квартирою, оскільки вказаний спосіб визначення порядку користування квартирою є по суті поділом квартири у натурі, а такі вимоги позивачем не ставилися. Крім того, суди правильно зазначили, що спірна квартира знаходиться в багатоповерховому будинку і технічно неможливо провести її розподіл.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що в судовому засіданні відповідач визнав позов, однак суд продовжив розгляд справи. Слід зазначити, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, в частині встановлення порядку користування квартирою, оскільки вказаний спосіб є по суті поділом квартири у натурі, а спірна квартира знаходиться в багатоповерховому будинку і технічно неможливо провести її розподіл.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 358, 383 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту його прийняття, є остаточним і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик