Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 369/844/16-ц

провадження № 61-5701св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Ковальчук Л. М. від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Поліщука М. А., Антоненко В. І., Ігнатченко Н. В., від 06 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2016 публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 листопада 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 3 197,20 грн на строк 12 місяців з 22 листопада 2008 року по 22 листопада 2009 року на придбання товару зі сплатою: відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 251,88 грн та щомісячної винагороди у розмірі 46,36 грн. Взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів відповідач належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 11 січня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 39 582,58 грн, з яких: 2 888,82 грн - заборгованість за кредитом, 1,84 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 509,96 грн заборгованість по комісії, 36 181,96 грн - пеня. Банком було віднято суму у розмірі 8 809,44 грн, яка була стягнута рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року, внаслідок чого із урахуванням різниці сума до стягнення становить 30 773,14 грн.

Із урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача 30 773,14 грн заборгованості та штрафи, нараховані відповідно до умов договору, у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1 538,66 грн (процентна складова).

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2016 рокупозов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2008 року у розмірі 2 991,09 грн, яка складається з пені за несвоєчасне повернення кредиту - 952,43 грн, нарахованого штрафу відповідно до умов кредитного договору (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 1 538,66 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня, з якого почала виникати заборгованість, а до суду останній звернувся лише у січні 2016 року, тому пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову до суду. Крім того, із відповідача підлягають стягненню нараховані штрафи відповідно до пункту 5.3 умов кредитного договору. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог суд виходив із того, що вказані вимоги вже були розглянуті судом і рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року на користь банку із ОСОБА_3 вже було стягнуто 2 882,82 грн заборгованості за кредитним договором, 1,84 грн процентів за користування кредитом та 509,96 грн заборгованості із комісії.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, з врахуванням встановленого частиною другою статті 258 ЦК України річного строку позовної давності. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки відповідач їх не підписувала.

11 листопада 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить змінити заочне рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли згоди щодо істотних умов і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати його належним чином, а тому у даному випадку необхідно застосовувати строки позовної давності, визначені укладеним кредитним договором. Суди не звернули увагу на те, що із ухваленням судового рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року (справа №214/4952/13-ц) відбулося переривання строку позовної давності. Крім того, наявність судового рішення за відсутності належного виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами.

15 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованостіпризначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що 22 листопада 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3197,20 грн на строк 12 місяців з 22 листопада 2008 року по 22 листопада 2009 року на придбання товару, а також у розмірі 846,32 грн на сплату страхового платежу, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди на надання фінансового інструмент та комісії.

Підтвердженням укладення між сторонами кредитного договору є анкета-заява від 22 листопада 2008 року, підписана ОСОБА_3 і представником банку, та розрахунок заборгованості станом на 11 січня 2016 року (а.с.7-9).

Згідно умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця.

Заборгованість за кредитним договором станом на 11 січня 2016 року визначена банком у сумі 39 582,58 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 2 888,82 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом - 1,84 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом - 509,96 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 36 181,96 грн. Нарахований штраф відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг становить: 500,00 грн - штраф (фіксована ставка), 1 538,66 грн - штраф (процентна ставка).

Право на стягнення штрафів у розмірі 500,00 грн + 5 % від суми заборгованості передбачено пунктом 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року позов ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № К2XRR204551695 від 22 листопада 2008 року в сумі 8 809,44 грн, з яких: 2 888,82 грн - заборгованість за кредитом; 1,84 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 509,96 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3000,00 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1 908,82 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 6).

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що примусове стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синоніми: «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності щодо стягнення пені, дає підстави для висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання певного виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16.

У судове засідання суду першої інстанції відповідач ОСОБА_3 не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Судом проведено заочний розгляд справи.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно із положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов передчасного висновку про стягнення пені за останні 12 місяців перед зверненням банком до суду, оскільки у справі, яка переглядається, сторони не зверталися із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, а відповідач ОСОБА_3 не приймала участі у судовому розгляді справи. Крім того, судом стягнуто із боржника пеню та штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності. При цьому, встановивши, що умови надання споживчого кредиту не є складовою укладеного між сторонами договору, суди застосували їх положення при стягненні сум пені та штрафу.

Таким чином судами неправильно встановлені фактичні обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.

Суди при розгляді справи не дотримались вимог статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на час постановлення рішень, що оскаржуються, не дослідили докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позовних у визначеній судами сумі.

У відповідності до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 1 статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановлених обставин, ухвала суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк