Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" березня 2018 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої - судді ЛУЦІВ-ШУМСЬКОЇ Н.Л.

секретар ДМИТРИШИН Н.Б.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про виселення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 20.12.2017р. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Квартира складається з однієї кімнати, кухні та комунальних вигод, загальною площею 41,9 кв.м. У квартирі зареєстровані та проживають дочка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., внуки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Без реєстрації у квартирі проживає колишній зять, відповідач по справі, ОСОБА_2. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.10.2017року шлюб між донькою позивачки та відповідачем розірваний, останній не є членом сім`ї позивачки. Оскільки мирним шляхом врегулювати дане питання є неможливим, вимушена звернутися з таким позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала, давши пояснення аналогічні тим, що вказані у позові. Просила позов задовольнити.

Третья особа на стороні позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила виселити колишнього чоловіка з квартири АДРЕСА_1, оскільки останній більше не є членом її сім`ї, а його перебування у квартирі створює незручності, внаслідок чого виникають конфлікти на побутовому ґрунті. Відповідач має постійне місце реєстрації у трикімнатній квартирі на АДРЕСА_3, власником якої є його попередня дружина. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив, просив не виселяти з даної квартири, так як йому ніде жити, винаймати інше житло не має можливості.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру Серія НОМЕР_2, виданого управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 17.02.2011 року, власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_4. Квартира складається з однієї кімнати площею 15,7кв.м, загальна площа квартири 41,9кв.м.

Згідно довідки, виданої ОСББ «Добрий газда» № 639 від 05.12.2017 року в квартирі зареєстровані та проживають дочка, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., внуки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Без реєстрації у квартирі проживає колишній зять, відповідач по справі, ОСОБА_2.

ОСОБА_2, проживаючи за вказаною адресою, зберігає за собою право користування квартирою на АДРЕСА_3 в м.Львові. Ця квартира складається з трьох кімнат житловою площею 49,3кв.м, загальна площа квартири 6510кв.м. Власником квартири є ОСОБА_8, з пояснень сторін - колишня дружина відповідача.

Судом встановлено, що між донькою позивачки та відповідачем, як колишнім подружжям, складаються неприязні стосунки, часто виникають конфлікти на побутовому ґрунті. Дані факти є регулярними, тому просить суд покласти на відповідача обов'язок усунути перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ст. ст.317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Беручи до уваги те, що власник квартири ОСОБА_4 заперечує проти проживання відповідача у належній їй квартирі, відповідач не є членом сім'ї власника житла, фактичне проживання відповідача в спірній квартирі перешкоджає ОСОБА_4, як власнику квартири, в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, суд вважає, що слід усунути позивачці перешкоди у користуванні своєю власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4., проживає АДРЕСА_2, ІНПП невідомий) перешкоди у користуванні належною на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5., ІНПП НОМЕР_1, проживає АДРЕСА_1 ) з квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02.04.2018р.

Суддя Н. Л. Луців-Шумська