АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/2681/17 22-ц/774/268/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 211/2611/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державна казначейська служба України

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної казначейської служби України на рішення Саксаганскього районного суду м. Кривого Рогу від 30 серпня 2017 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. місті ОСОБА_2 та повний текст рішення складено 04 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції, Прокуратури Дніпропетровської обласної, Державної казначейської служби України, третя особа Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Позов позивач неодноразово уточнював.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач вказував, що 01 травня 2011 року слідчим Довгинцівського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області проти нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України.

Підставою для її порушення була заява ОСОБА_1 про притягнення позивача до кримінальної відповідальності за зґвалтування їхньої спільної неповнолітньої дочки ОСОБА_1 та насильницького задоволення своїх потреб неприроднім способом.

01 травня 2011 року його було затримано слідчим вказаного РВ у порядку ст. 115 КПК України та поміщено до ІВС, а 04 травня 2011 року за рішенням судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_3 заарештовано та взято під варту на два місяці, після чого його було направлено до слідчого ізолятора.

Надалі кримінальну справу за його обвинуваченням було направлено до слідчого управління КМУ для проведення досудового слідства і лише 20 серпня 2008 року до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, який 26 березня 2012 року своєю ухвалою повернув справу органу досудового слідства для проведення додаткового розслідування, яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області було залишено без змін, а також залишено без змін обраний у відношенні нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Під час проведення досудового розслідування дії позивача були кваліфіковані ще й за ч. 2 ст. 156 КК України, і кримінальну справу було направлено до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, який 15 вересня 2012 року своєю ухвалою знову повернув справу до органу досудового слідства для проведення додаткового розслідування, яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області було залишено без змін, а також залишено без змін обраний у його відношенні запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

19 листопада 2012 року, після проведення додаткового розслідування, кримінальну справу було направлено до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, який своєю ухвалою від 03.12.2012 року повернув справу прокурору для приведення її до вимог нового кримінального процесуального законодавства, при цьому питання про продовження тримання його під вартою, строк якого закінчився 22 жовтня 2012 року, не вирішувалось, і він продовжував перебувати під вартою.

Надалі справу було направлено до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу для розгляду, який своїм вироком від 25.12.2013 року визнав його винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 КК України та призначив йому покарання, із застосуванням положень ст. 70 КК України, у вигляді 11 років позбавлення волі.

Однак, 03 квітня 2013 року апеляційний суд Дніпропетровської області скасував указаний вирок та направив кримінальну справу на новий розгляд до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу, змінивши обраний у його відношенні запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобовязання, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2015 року, його було повністю виправдано, запобіжний захід у вигляді особистого зобовязання скасовано, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року зазначені судові рішення були залишені без змін.

У звязку з незаконними діями органів досудового слідства та суду позивач незаконно перебував під слідством та судом по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 КК України, з 01 травня 2011 року по 21 грудня 2016 року, тобто 66 місяців (1959 днів).

Враховуючи наведені обставини, а також виходячи з особистих суттєвих страждань та переживань, розмір відшкодування завданої моральної шкоди, позивач оцінив для себе в сумі 8 000 000 грн., яку просив стягнути за рахунок коштів державного бюджету в якості відшкодування.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 95700 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.

В решті в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає дійсним його стражданням і є значно заниженим. Крім того позивач посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно послався на розмір мінімальної заробітної плати в Україні - 1459 грн., в той час як на момент подачі уточненого позову він становив 3500 грн.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Зокрема вважає, що висновок суду про стягнення коштів з Казначейської служби, як юридичного органу, є невірним, оскільки в такому випадку кошти підлягають стягненню з Держави шляхом списання коштів Казначейством з державного бюджету.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги позивача та просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України заперечував, та просив залишити її без задоволення, представника Державної казначейської служби України ОСОБА_5, яка підтримала апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 та представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_7, які, кожна окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та просили залишити рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга представника Державної казначейської служби України залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, проте не може погодитись із розміром моральної шкоди, визначеним судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»( в редакції чинній станом на березень 2014 року). Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно із вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Встановивши, що вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року, позивача ОСОБА_1 виправдано у скоєнні інкримінованого злочину за ч.3 ст. 153, ч.2 ст. 156 КК України, взявши до уваги, що позивач перебував під судом та слідством впродовж 66 місяців та що до нього було застосовано запобіжні заходи у вигляді перебування під вартою, а пізніше особистого зобовязання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених Законом із урахуванням вимоги розумності та справедливості.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам розяснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав та умов для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача в частині стягнення моральної шкоди саме з Державної казначейської служби, оскільки відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету україни.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів, враховуючи обставини справи та доводи апеляційної скарги позивача, виходить з наступного.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до статті 8 Закону України від 07 грудня 2017 року

№ 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік», який чинний на момент ухвалення постанови судом апеляційної інстанції, установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривень.

Враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством з 01 травня 2011 року по 21 грудня 2016 року 66 місяців, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меньшим за 245 718 грн. (3723 грн. х 66 місяців).

Проте, встановлення того факту, що розмір морального відшкодування не може бути меншим за 245 718 грн., не позбавляє суд визначити цей розмір у більшому розмірі.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи фактичні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на особу позивача, тривалість перебування позивача під слідством і судом, глибину його переживань у звязку з притягненням до кримінальної відповідальності, вимушені зміни у житті у звязку з цим, з урахуванням вимог розумності і справедливості, встановлення спеціальним законом мінімальних розмірів відшкодування шкоди, колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір моральної шкоди, стягнутий на користь позивача підлягає збільшенню з 95700 грн. до 250 000 грн.

Відповідно до частини другої ст.25 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Згідно з п.8 ст.7, п.п.1,2 ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Таким чином, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1, залишення без задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби Українита зміни рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення та розміру моральної шкоди, стягнутої з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1, збільшивши цей розмір з 95700 грн. до 250 000 грн. із зазначенням, що стягнення коштів за рахунок коштів Державного бюджету України має бути проведене шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

Крім того, другий абзац резолютивної частини рішення суду першої інстанції підлягає доповненню після слів: «за рахунок коштів Державного бюджету України», текстом наступного змісту: «шляхом списання з єдиного казначейського рахунку».

Керуючись ст.ст.374,376,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 серпня 2017 рокузмінити в частині порядку стягнення та розміру моральної шкоди, стягнутої з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1, збільшивши його з 95700 грн. до 250 000 (двісті пятдесят тисяч) гривен.

Доповнити другий абзац резолютивної частини рішення після слів: «за рахунок коштів Державного бюджету України», текстом наступного змісту: «шляхом списання з єдиного казначейського рахунку».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: