Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 207/4346/13-ц

провадження № 61-1398 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В.С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-Приватне акціонерне товариство «Дніпровський завод мінеральних добрив»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпровський завод мінеральних добрив» на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська у складі судді Литвинчука В. П. від 04 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Петренко І. О., Котушенко С. П., Романюк М. М., від 28 травня 2014 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський завод мінеральних добрив» (далі - ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив») (з урахуванням остаточно уточнених позовних вимог від 03 лютого 2014 року) про: зобов'язання відповідача скасувати наказ від 29 серпня 2013 року № 381/ОС про звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); зобов'язання відповідача скасувати наказ від 10 червня 2013 року № 151 про відсторонення його від роботи; зобов'язання відповідача змінити дату звільнення з 29 серпня 2013 року на день набрання законної сили рішенням суду; зобов'язання відповідача змінити формулювання причини звільнення з пункту 4 статті 40 КЗпП України на частину другу статті 36 КЗпП України; стягнення з відповідача середньої заробітної плати за весь час затримки видачі трудової книжки з 10 травня 2013 року по 29 серпня 2013 року в сумі 8 009,26 грн; стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та затримку проведення остаточного розрахунку з 30 серпня 2013 року по 03 лютого 2014 року в сумі 18 786,65 грн; зобов'язання відповідача обчислити та виплатити йому середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку; стягнення з відповідача 24 769,40 грн моральної шкоди; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати; зобов'язання відповідача негайно прийняти у нього трудову книжку для здійснення зміни некоректного запису на коректний; зобов'язання відповідача виплатити йому середню заробітну плату по день видачі трудової книжки з відкоригованим записом.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 березня 2005 року ОСОБА_3 працював у відповідача апаратником, а з 09 серпня 2007 року - майстром виробництва, під час прийому на роботу з ним було укладено строковий трудовий договір, і щороку він писав заяви про продовження строку дії строкового трудового договору на один рік.

Ураховуючи, що черговий раз строк дії строкового трудового договору мав закінчуватися 09 травня 2013 року, позивач 23 квітня 2013 року подав відповідачу заяву про звільнення у зв'язку із закінченням строку дії строкового трудового договору (контракту). Позивач зазначає, що подану ним заяву підписали начальник цеху та начальник відділу кадрів, він здав інструменти, робоче місце, здав перепустку на завод та обхідний лист у відділ кадрів, при цьому ОСОБА_3 повідомили, що за документами необхідно прийти 13 травня 2013 року, однак при зверненні в зазначений час до відділу кадрів документи йому не видали.

Як зазначає позивач, замість остаточного розрахунку він отримав листа за підписом заступника генерального директора з безпеки та кадрів ОСОБА_4 про те, що він неправильно звільняється і повинен написати заяву про звільнення за власним бажанням чи за згодою сторін.

05 серпня 2013 року позивач подав відповідачу заяву про видання наказу про його вихід на роботу, оскільки у нього не було перепустки, спецодягу та він не пройшов медкомісію, однак відповіді на зазначену заяву від відповідача не отримано, наказ про звільнення не було видано.

21 серпня 2013 року позивач подав заяву про звільнення на підставі пункту 3 статті 38 КЗпП України, а 22 серпня 2013 року йому був вручений лист про виклик на роботу у зв'язку з відновленням роботи підприємства, оскільки з березня 2013 року по вересень 2013 року на підприємстві був простій, але наказу про вихід на роботу йому не надали та не ознайомили із ним.

22 серпня 2013 року відповідач вимагав від позивача пояснення про його невихід на роботу з 10 травня 2013 року по 22 серпня 2013 року, але на роботу він не міг вийти з тієї причини, що він не пройшов медкомісію та не було наказу про вихід на роботу у зв'язку з відновленням процесу виробництва. У зв'язку з простоєм підприємства з березня по серпень 2013 року йому не було відомо про проходження робітниками підприємства медкомісії, наказ про проходження медкомісії йому вручений не був. Більш того, 23 серпня 2013 року від робітників йому стало відомо, що наказом відповідача від 10 червня 2013 року він був відсторонений від роботи у зв'язку з непроходженням медкомісії.

29 серпня 2013 року позивач був звільнений на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, 02 вересня 2013 року отримав трудову книжку та розрахунок у сумі 3 499,51 грн, у видачі наказу про звільнення йому відмовлено.

Позивач вважає, що відповідач повинен був звільнити його з 10 травня 2013 року на підставі поданої ним заяви у зв'язку із закінченням строку дії строкового трудового договору, а 21 серпня 2013 року він не вийшов на роботу тому, що вже не був працівником підприємства, накази № 116 (про проведення періодичного медичного огляду працівників у 2013 році) та № 151 (про відсторонення від роботи) під розписку йому видано не було та не було ознайомлено з їх змістом.

Позивач вказує, що з березня 2013 року по 12 серпня 2013 року йому нараховувалось та виплачувалось 2/3 посадового окладу у зв'язку з простоєм підприємства, з 13 серпня 2013 року по 29 серпня 2013 року заробітна плата йому не нараховувалась та не виплачувалась тому, що відповідач ці дні вважає прогулом без поважних причин. Трудова книжка йому була видана у день звільнення, остаточний розрахунок з ними було проведено 02 вересня 2013 року.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Скасовано наказ від 29 серпня 2013 року № 381/ОС про звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України: за порушення трудової дисципліни, що полягало в невиконанні наказів та розпоряджень керівництва підрозділу і підприємства, та здійснення прогулів без поважної причини; скасовано наказ від 10 червня 2013 року № 151 про відсторонення ОСОБА_3 від роботи без збереження заробітної плати з 10 червня 2013 року; змінено дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_3: «за порушення трудової дисципліни, що полягало в невиконанні наказів та розпоряджень керівництва підрозділу і підприємства, та здійснення прогулів без поважної причини згідно із пунктом 4 статті 40 КЗпП України з 29 серпня 2013 року змінено на «за частиною 2 статті 36 КЗпП України - закінчення строку трудового договору № 778 (контракту) з 04 лютого 2014 року». Зобов'язано ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» внести зміни у трудову книжку ОСОБА_3 у зв'язку із зміною дати та формулювання причини звільнення. Стягнуто з ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 927,35 грн. Стягнуто з ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» на користь ОСОБА_3 2000 грн моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 лютого 2014 року рішення суду від 04 лютого 2014 року в частині стягнення з ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 22 927,35 грн допущено до негайного виконання у межах місячної суми платежу 4 497,66 грн.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 лютого 2014 року заяву ОСОБА_3 про виправлення описок у рішенні суду задоволено частково, виправлено допущені судом описки в рішенні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 лютого 2014 року: в абзаці шостому замінено цифри і слова «04 березня» на «10 березня» та «10 травня» на «09 травня»; «25 серпня 2013 року» на «22 серпня 2013 року»; в абзаці восьмому замінено цифри і слова «13 серпня 2013 року» на «02 вересня 2013 року». В абзаці п'ятому замінено цифри і слова «03 лютого 2013 року» на «03 лютого 2014 року», а в абзаці сорок шостому цифри і слова «по 04 лютого 2013 року» замінено на «по 04 лютого 2014 року». У задоволенні заяви про виправлення дати звернення до суду із позовом з «жовтень» на «вересень» та у внесенні змін до пояснень свідка ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 лютого 2014 року заяву ОСОБА_3 про роз'яснення рішення суду задоволено, судом роз'яснено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується за період з 30 серпня 2013 року по 04 лютого 2013 року включно.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 лютого 2014 року заяву ОСОБА_3 про виправлення описки в ухвалі суду від 24 лютого 2014 року про роз'яснення рішення суду задоволено. Виправлено допущену судом описку в резолютивній частині ухвали суду цифри і слова «по 04 лютого 2013 року» замінено цифрами і словами «по 04 лютого 2014 року».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наказ від 10 червня 2013 року № 151 про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати (за ухилення від проходження обов'язкового медичного огляду), підставою для видання якого слугувала доповідна записка начальника відділу охорони праці ОСОБА_6, є безпідставним і порушує вимоги трудового законодавства, тому підлягає скасуванню, а також підлягає скасуванню наказ від 29 серпня 2013 року № 381/ос, оскільки факт прогулів позивача без поважних причин та невиходу на роботу з 13 серпня 2013 року належними доказами не підтверджений, а тому, з огляду на скасування зазначених наказів, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зміни дати та формулювання причини звільнення із «за порушення трудової дисципліни, що виразилося в невиконанні наказів та розпоряджень керівництва підрозділу і підприємства, та здійснення прогулів без поважної причини згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України з 29 серпня 2013 року» на «за частиною 2 статті 36 КЗпП України - закінчення строку трудового договору № 778 (контракту) з 04 лютого 2014 року» та зобов'язання ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» внести зміни у трудову книжку ОСОБА_3 П. у зв'язку із зміною дати та формулювання причини звільнення.

Також суд першої інстанції, керуючись частиною третьою статті 235 КЗпП України, на підставі розрахунку, наданого позивачем, стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2013 року по 04 лютого 2014 року включно (з урахуванням ухвали від 24 лютого 2014 року про виправлення описок у рішенні) у сумі 22 927,35 грн.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_3 діями відповідача було завдано моральну шкоду, оскільки відповідач порушив права позивача у сфері трудових відносин, суд першої інстанції позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди задовольнив частково та стягнув з відповідача на користь позивача 2 000 грн із заявлених 24 769,40 грн, керуючись принципами розумного та справедливого відшкодування (компенсації) моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх необґрунтованістю.

З відповідача на користь держави стягнуто 243, 60 грн судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_3, ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» відхилено, а рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 лютого 2014 року та ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 лютого 2014 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, відповідають вимогам закону та встановленим обставинам справи, при цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що між сторонами було укладено не контракт, випадки укладання якого визначаються окремими нормативними актами, а строковий трудовий договір, який продовжувався, про що свідчать заяви позивача про продовження строку дії строкового трудового договору і резолюції на них відповідача. Також судом зазначено, що при визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив такі вимоги та стягнув 2 000 грн із заявлених 24 769,40 грн, оскільки стан здоров'я позивача через порушення його прав не погіршився, страждання і переживання обмежуються особистою образою на дії посадових осіб відповідача, при цьому суд виходив із розумного та справедливого відшкодування (компенсації) моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2014 року, ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» просить скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2014 року, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач посилається на неправильне застосування судами норм законодавства та невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає, що позивач не довів багато обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Відповідач зазначає, що позивач після закінчення строку дії трудового договору в 2006, 2007, 2008 роках продовжував працювати і трудові відносини між сторонами тривали, тому договір ОСОБА_3 із підприємством є таким, що укладений на невизначений строк, крім того, позивач так і не вказав, з яких причин він не виконав накази своїх керівників та не вийшов на робоче місце, адже відповідач жодним чином не заважав ОСОБА_3 у допуску до роботи.

Відповідач вважає, що суди проігнорували норми статті 391 КЗпП України.

Позивач не скористався правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року зазначену справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Абзацами другим-четвертим пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова Пленуму № 9) передбачено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Контракт є особливою формою трудового договору і укладається, коли його застосування відповідає законодавству (стаття 21 КЗпП). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно із законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до статті 9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно із законодавством України.

Оскільки згідно з частиною другою статті 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку (абзац третій пункту 9 зазначеної вище постанови Пленуму № 9).

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (частина друга статті 36 КЗпП України).

Відповідно до статті 391 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

З результатів аналізу змісту частини третьої статті 235 КЗпП України вбачається, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 2371 КЗпП України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 березня 2005 року між позивачем та відповідачем укладено строковий трудовий договір № 778 (контракт), на підставі якого позивач був прийнятий на роботу апаратником гранулювання 4-го розряду (з 09 серпня 2007 року позивач обіймав посаду майстра виробництва) строком з 10 березня 2005 року по 09 травня 2005 року.

Згідно з пунктом 6.2 цього договору укладений між сторонами строковий трудовий договір припиняється: після закінчення строку його дії; за згодою сторін; з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії трудового договору у випадках, передбачених законодавством (статтями 40, 41 КЗпП України) та цим трудовим договором.

07 травня 2005 року за заявою позивача строковий трудовий договір між сторонами був продовжений на один рік. На підставі аналогічних заяв позивача строковий трудовий договір продовжувався 25 квітня 2006 року, 10 травня 2009 року, 07 квітня 2010 року, 08 травня 2011 року, 12 квітня 2012 року строком на один рік. На всіх зазначених заявах позивача містяться резолюції відповідача.

23 квітня 2013 року позивач подав заяву про звільнення з підприємства з 09 травня 2013 року у зв'язку із закінченням строку дії строкового трудового договору, укладеного між сторонами.

Однак, листом від 13 травня 2013 року № 22-01/670 позивачу у звільненні у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору було відмовлено з тих підстав, що відбулося продовження дії трудового договору та що згідно із статтею 391 КЗпП України, якщо по закінченню дії строкового трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України) трудові відносини продовжуються і ні одна із сторін за письмовою заяво їх не припинила, то такі трудові відносини вважаються продовженими на невизначений строк. Трудові відносини, що були переукладені (продовжені) один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Тому припинити у цьому випадку трудовий договір на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України неможливо. Позивачу було запропоновано припинити трудові відносини згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін або за статтею 38 КЗпП України (за власним бажанням).

Із записки про звільнення ОСОБА_3, підписаної начальником цеху та начальником відділу кадрів ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_3 звільняється з 09 травня 2013 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України і йому необхідно виплатити компенсацію за відпустку з розрахунку з 10 березня 2013 року по 09 травня 2013 року - 28 календарних днів, після чого ОСОБА_3 була здана перепустка на роботу та був підписаний обхідний лист. Однак позивача звільнено не було.

При цьому наказом від 10 червня 2013 року № 151 позивач був відсторонений від роботи без збереження заробітної плати з 10 червня 2013 року за ухилення від проходження обов'язкового медичного огляду. Підставою для видання наказу була доповідна записка начальника відділу охорони праці ОСОБА_6

Із докладної записки ОСОБА_6 вбачається, що причина непроходження ОСОБА_3 медичного огляду невідома, а із довідки вбачається, що ОСОБА_3 у списках для проходження медогляду на підприємстві ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» значиться як звільнений із підприємства.

Із списку працівників ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» від 25 квітня 2013 року, які підлягають періодичному медичному огляду в 2013 році, також вбачається, що ОСОБА_3 звільнений. Також ОСОБА_3 вказаний як звільнений з підприємства і такий, що підлягає виключенню із списку працівників ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив», які підлягають періодичному медичному огляду в 2013 році, у супровідному листі від 08 липня 2013 року (а. с. 144-146, т. 1).

У зв'язку з відсутністю сировини, наказом від 03 квітня 2013 року № 92 було зупинено виробництво на ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив», і працівникам виробництва мінеральних добрив, не залученим до виробничих завдань та чергування, з 04 квітня 2013 року оплату праці проводили відповідно до пункту 2.5.2 колективного договору з правом знаходитись вдома до вимоги, про що свідчить акт про простій виробництва від 04 квітня 2013 року.

В наказі-постанові від 28 серпня 2013 року № 196 «Про пуск виробництва мінеральних добрив» зазначено про відновлення процесу виробництва мінеральних добрив з 02 вересня 2013 року, скасування з 02 вересня 2013 року дії наказів-постанов про простій від 03 квітня 2013 року № 92 та від 04 квітня 2013 року № 93. У пункті 3 цього наказу зазначено: «з даним наказом-постановою ознайомити усіх працівників заводу».

Наказом відповідача від 29 серпня 2013 року № 381/ос за порушення трудової дисципліни, що виразилося в невиконанні наказів та розпоряджень керівництва підрозділу і підприємства, та в здійсненні прогулів без поважної причини, ОСОБА_3, майстра виробництва мінеральних добрив, звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України з 29 серпня 2013 року.

Висновки судів про часткове задоволення позовних вимог є передчасними, оскільки ґрунтуються виключного на доводах та доказах позивача, без врахування та дослідження доказів відповідача на спростування заявлених позовним вимог.

У матеріалах справи наявний акт № 04-03-48/7 перевірки суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, проведеної на вимогу ОСОБА_3 територіальною Державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області (планова перевірка ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив», початок перевірки 08 жовтня 2013 року - завершення перевірки 10 жовтня 2013 року, а. с. 73-84, т. 1), проте суди не надали оцінки обставинам, установленим у цьому акті, стосовно дотримання трудового законодавства під час процедури звільнення ОСОБА_3

Судами під час розгляду справи достеменно не з'ясовано природу та характер трудових відносин, що склалися між позивачем та відповідачем, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами укладено трудовий контракт, а суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість такого висновку суду першої інстанції та вказав, що між позивачем та відповідачем укладено строковий трудовий договір, який продовжувався, про що свідчать заяви позивача та резолюції на них відповідача, при цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що зазначена помилка суттєвого значення для прийнятого рішення не має і на суть висновків суду першої інстанції не впливає.

Також суди не надали оцінки доводам відповідача про застосування норм статті 391 КЗпП України щодо трансформації строкового трудового договору у безстроковий, оскільки зазначеною статтею передбачено, що якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, а у зв'язку з тим, що позивач після закінчення строку дії свого трудового договору в 2006, 2007, 2008 роках продовжував працювати і трудові відносини між сторонами тривали, тому трудовий договір між сторонами вже тоді став фактично діючим на невизначений строк. Однак суди залишили зазначені доводи ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» поза увагою, хоча відповідач зазначив про це у листі від 13 травня 2013 року, в якому з посиланням на статтю 391 КЗпП України вказав на неможливість припинення трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України та запропонував позивачу припинити трудові відносини на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) або за статтею 38 КЗпП України (за власним бажанням).

Судами не досліджено наданих відповідачем доказів на підтвердження порушення позивачем трудової дисципліни, що полягало в невиконання наказів та розпоряджень керівництва підрозділу і підприємства, та вчинення позивачем прогулів без поважних причини з 13 серпня 2013 року по 29 серпня 2013 року. Також суди детально не дослідили зміст наказу від 29 серпня 2013 року № 381/ос, в якому відображені фактичні обставини та підстави звільнення ОСОБА_3 відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (за порушення трудової дисципліни, що виразилося в невиконанні наказів та розпоряджень керівництва підрозділу і підприємства, та здійснення прогулів без поважної причини) з посиланням на відповідні документальні докази, наявні в матеріалах справи.

Так, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що з наказом від 28 серпня 2013 року № 186 позивач ознайомлений не був, оскільки відсутні докази про ознайомлення позивача, тому наказ від 29 серпня № 381/ос підлягав скасуванню, оскільки не знайшов підтвердження факт скоєння позивачем прогулів без поважних причин.

Проте, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою та не перевірили доводи відповідача про те, що за весь час роботи позивача на підприємстві він неодноразово викликався після простою підприємства на роботу протягом 2005-2012 років, при цьому жодних нарікань на те, що виклик проводився телефоном, а не під підпис, з боку позивача не було, що свідчить про те, що позивач неодноразово визнавав правомірність вимог керівництва щодо необхідності виходу на роботу, був обізнаний з таким порядком і жодних заперечень із цього приводу не мав.

Крім того, суди залишили поза увагою доводи відповідача, наведені у запереченнях на доводи та пояснення позивача (а. с. 200-228, т. 1), про те, що безпосередні керівники позивача неодноразово зустрічали ОСОБА_3 у місті та інформували його про вихід на роботу, проте ОСОБА_3 ігнорував розпорядження свого керівництва, не знаходився за домашньою адресою, на телефон не відповідав. У зв'язку з цим адміністрація ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» на підставі службової записки начальника виробництва мінеральних добрив змушена була оформити акти про прогул та звільнити позивача на цій підставі, при цьому на підтвердження зазначених доводів відповідач долучив до матеріалів справи відповідні докази, яким суди попередніх інстанцій не надали оцінки (службові записки ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, акт відвідування позивача за адресою його проживання від 20 серпня 2013 року, акт про відмову давати пояснення від 27 серпня 2013 року, акти невиходу на робоче місце від 13, 14, 17, 18, 21, 22, 25, 26, 29 серпня 2013 року).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню у зв'язку з порушенням норм процесуального права з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене у цій постанові, повно та всебічно встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпровський завод мінеральних добрив» задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик