Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 308/1379/15-ц

провадження № 61- 4050 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

суб'єкти оскарження: державний виконавець Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Здоровко О. І., Червонозаводський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції,

заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 березня 2016 року у складі суддів: Дроботі В. В., Власова С. О., Бисаги Т. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з скаргою на рішення державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Червонозаводський ВДВС Харківського МУЮ) Здоровко О. І., визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Скарга мотивована тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_4 до Ужгородського відділення публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про повернення коштів за депозитними договорами.

7 листопада 2014 року на підставі виконавчого листа винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано можливість боржнику самостійно виконати вимоги виконавчого документа в строк до 14 листопада 2014 року.

14 листопада 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» подало заяву про закінчення виконавчого провадження, до якої додало меморіальний ордер № 1 від 14 листопада 2014 року про проведення боржником перерахунку коштів в самостійному порядку на загальну суму 1 014 228 грн 55 коп. на банківський рахунок кредитора, що ним не відкривався. Вказані грошові кошти він не отримував.

На його звернення до банку йому було повідомлено, що вказаним перерахунком списано кошти відповідно до його заборгованості за споживчим кредитом від 19 червня 2008 року.

Скаржник вказав, що договір банківського рахунку від 19 червня 2008 року він не підписував, поточний рахунок, на який банком перераховано кошти, не відкривав.

2 лютого 2015 року йому стало відомо, що Червонозаводським ВДВС Харківського МУЮ було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 29 грудня 2014 року у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду.

ОСОБА_4 вказав, що правоохоронними органами розслідуються факти підроблення документів та перерахування належних йому коштів на поточний рахунок, який ним не відкривався та не використовувався, вчинені посадовими особами Ужгородського відділення № 637 ПАТ «УкрСиббанк», за якими його визнано потерпілим.

Згідно із висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, підписи на кожній сторінці перед надрукованим текстом «ОСОБА_4.» у договорі банківського рахунку від 19 червня 2008 року та у додатку № 1 до даного договору, виконані не ОСОБА_4

З урахуванням викладеного, заявник просив суд визнати неправомірним рішення державного виконавця Здоровко О. І. Червонозаводського ВДВС Харківського МУЮ по закінченню виконавчого провадження від 29 грудня 2014 року, скасувати зазначену постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов'язати Червонозаводський ВДВС Харківського МУЮ його відновити.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2015 року скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Визнано неправомірним рішення державного виконавця Червонозаводського ВДВС Харківського МУЮ у виконавчому провадженні № 45375926.

Скасовано постанову державного виконавця від 29 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № 45375926 по примусовому виконанню виконавчого листа від 24 жовтня 2014 року про стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 1 014 228 грн 55 коп.

Зобов'язано Червонозаводський ВДВС Харківського МУЮ відновити зазначене вище виконавче провадження.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови обмежився отриманням від боржника заяви про закінчення виконавчого провадження і доданих до неї документів, не в повному обсязі дотримався вимог статей 6, 11, 45 Закону України «Про виконавче провадження» і не вжив передбачених законом заходів для виконання судового рішення, чим порушив права стягувача.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 березня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк», скасовано ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2015 року та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_4

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно витлумачив статтю 45 Закону України «Про виконавче провадження». Банк на виконання постанови державного виконавця вчинив дії, спрямовані на виконання судового рішення. Державний виконавець, закриваючи виконавче провадження, дотримався вимог закону.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час винесення оскаржуваної постанови про закриття виконавчого провадження, державний виконавець не врахував, що ПАТ «УкрСиббанк» в порядку статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» мав перерахувати зазначені кошти на депозитний рахунок виконавчої служби. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2013 року встановлено, що кредитний договір від 19 червня 2008 року не підписувався ОСОБА_4, а тому, на його думку, є недійсними. Обраний банком спосіб виконання рішення суду про повернення на його користь коштів за депозитними договорами не відповідає вимогам закону та порушує його права як стягувача.

У травні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що касаційна скарга містить правове обґрунтування неправомірності дій державного виконавця, які стосуються примусового, а не добровільного виконання рішення суду. Відсутні судові рішення про визнання недійсними кредитного договору та договору банківського рахунку від 19 червня 2008 року. Відповідно до вказаного кредитного договору ОСОБА_4 надав право банку у разі порушення строків виконання зобов'язань за договором списувати у позасудовому порядку належні йому кошти з будь-якого рахунку. Державний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови не порушив вимоги закону.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення апеляційної інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що 24 жовтня 2014 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області видав виконавчий лист про стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором банківського вкладу в сумі 1 014 228 грн 55 коп.

7 листопада 2014 року державний виконавець Червонозаводського ВДВС Харківського МУЮ виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 45375926 та запропонував боржнику ПАТ «УкрСиббанк» добровільно виконати судове рішення.

14 листопада 2014 року відповідно до меморіального ордеру № 1 ПАТ «УкрСиббанк» на відкритий на ім'я ОСОБА_4 поточний рахунок № НОМЕР_2 в Ужгородському відділенні банку перерахувало 1 014 228 грн 55 коп.

Того ж дня грошові кошти в сумі 1 014 228 грн 55 коп. були списані ПАТ «УкрСиббанк» з рахунку ОСОБА_4 на підставі пункту 7.1.1. кредитного договору № 0 від 19 червня 2008 року, укладеного між сторонами, згідно із яким останній взяв кредит в сумі 98 556 доларів США і допустив заборгованість, яка і була погашена банком вказаним списанням коштів.

Разом із тим, матеріали справи не містять розрахунку заборгованості за цим кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 на час вчинення оскаржуваних дій державного виконавця у відносинах з ПАТ «УкрСиббанк» був одночасно як кредитором (стягувачем), так і позичальником (боржником), а банк вправі був проводити позасудове списання заборгованості на підставі розрахунків цієї заборгованості.

У зв'язку з добровільним виконанням судового рішення шляхом перерахунку ОСОБА_4 вказаної суми заборгованості, банк вправі був здійснити цей платіж на банківський рахунок, а не на рахунок ВДВС.

Проте такий висновок апеляційного суду не відповідає вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до статті 383 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час вирішення справи судами, (далі - Закон) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з частиною першою статі 11 Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 8 частини першої статті Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 27 Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виплати стягнутих грошових сум. Грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. За письмовою заявою стягувача - фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум.

Порядок приймання державним виконавцем коштів також визначений у розділі 11 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5.

Згідно з пунктом 11.2.7. Інструкції про проведення виконавчих дій, у разі відсутності відомостей, яким чином провадити виплату коштів, державний виконавець повідомляє стягувача про наявність належних йому коштів та пропонує йому повідомити шляхи отримання ним коштів (через фінансові установи з обов'язковим зазначенням реквізитів для перерахування коштів або поштовим переказом із зазначенням повної адреси стягувача). Після цього не пізніше двох робочих днів від дня ознайомлення з інформацією про надходження коштів державний виконавець у разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів готує одне розпорядження (в тому числі за зведеним виконавчим провадженням) (додаток 42), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу державної виконавчої служби із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби. Указане розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається особі, відповідальній за ведення книги обліку депозитних сум, копія залишається у виконавчому провадженні. Копії платіжних доручень про перерахування коштів стягувачам долучаються до матеріалів виконавчого провадження, яким визначено належність указаних коштів стягувачам. Підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється особою, відповідальною за ведення книги обліку депозитних сум, не пізніше трьох робочих днів з дня отримання розпорядження державного виконавця.

Згідно із частиною п'ятою статті 45 Закону, коли стягувач одного виконавчого провадження є одночасно боржником у іншому виконавчому провадженні допускається звернення стягнення на перераховані на його користь кошти для погашення його - стягувача боргів перед стягувачем за іншим виконавчим листом.

Судами встановлено, що підставою для винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови стала заява боржника від 14 листопада 2014 року з проханням закрити виконавче провадження у зв'язку з повним виконанням рішення суду, до якої було надано належним чином засвідчену копію меморіального ордеру № 1 від 14 листопада 2014 року та копію платіжного доручення № НОМЕР_1 від 14 листопада 2014 року на підтвердження виконання рішення суду.

Однак, ОСОБА_4 вказані кошти не отримав у зв'язку з їх списанням банком.

Банк списав вказані кошти у зв'зку наявною заборгованістю за кредитним договором від 19 червня 2008 року.

ПАТ «УкрСиббанк» не надано доказів того, що за невиконання умов кредитного договору від 19 червня 2008 року з ОСОБА_4 на користь банку за рішенням суду стягнено суму заборгованості, у зв'язку з чим на примусовому виконанні перебуває відповідний виконавчий документ.

Виносячи постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним перерахунком банком суми заборгованості на рахунок стягувача, державний виконавець не врахував, що рішення суду про стягнення з банку на користь ОСОБА_4 заборгованості належним чином не виконано у зв'язку з неотриманням останнім вказаних грошових коштів, що призвело до порушення прав та законних інтересів стягувача.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови не в повному обсязі дотримався вимог статей 6, 11, 45 Закону України «Про виконавче провадження» і не вжив передбачених Законом заходів для виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2014 року і виданого 24 жовтня 2014 року виконавчого листа, чим допустив порушення прав та законних інтересів ОСОБА_4 є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 413, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 березня 2016 року скасувати.

Залишити в силі ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк