Справа № 453/1549/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/783/7573/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживача та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

05 грудня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та зазначав, що 17 листопада 2016 між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №004853 з додатками. Згідно додатку №3 до договору фінансового лізингу № 004853 від 17.11.2016 року, відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль Citroen Jumper VP. Повіривши переконанням відповідача за вказівкою останнього, позивачем був здійснений платіж в сумі 60000,00 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Вважає, що вказаний договір фінансового лізингу № 004853 від 17.11.2016 року є недійсним, укладений з порушенням норм Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», Цивільного кодексу України. Положення договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживачу, і є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства. Просив стягнути з ТОВ Лізингова компанія «Еталон» на його користь сплачені грошові кошти за договором фінансового лізингу №004853 від 17.11.2016 у розмірі 60 000 гривень та судові витрати по справі.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано недійсним Договір фінансового лізингу №004853 від 17.11.2016 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в користь ОСОБА_2 60 000 гривень матеріальних збитків. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 600 гривень сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН».

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що судом порушено встановлений ЗУ «Про захист прав споживачів» порядок визнання договору недійсним, оскільки судом не встановлено, що одні положення договору зумовлюють зміну інших положень договору та зазначає, що за таких обставин відсутні підстави відповідно до ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визнавати договір недійсним. Не погоджується з обґрунтуванням оскаржуваного рішення тим, що договір нотаріально не посвідчений. Посилається на те, що договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню. Звертає увагу на те, що даний договір є договором непрямого лізингу та у лізингодавця на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, оскільки останній зобов'язується придбати предмет лізингу у майбутньому та після виконання лізингоодержувачем умов договору, необхідних для його придбання. Стверджує, що договір не може бути нотаріально посвідчено, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії, відсутній, а відсутність даного документу є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору фінансового (непрямого) лізингу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Оскільки в судове засідання не з"явились особи, які беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України слід проводити без участі останніх та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини.

17 листопада 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №004853 з додатками №1, №2 та №3 до нього, предметом якого є автомобіль Citroen Jumper VP, вартістю 584 000 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до п. п. 4.3.5, 4.3.6 укладеного між сторонами договору, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 цього договору.

Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

За умовами договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця таких платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Судом встановлено, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів та всю суму сплаченої комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу (п. 12.12 договору).

Як вбачається зі змісту ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, зокрема, відповідно до п. п. 8.2.1, 8.2 договору перший лізинговий платіж складається, у тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), розмір якої за договором № 004853 фінансового лізингу від 17.11.2016 року склав 60 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки комісійна винагорода лізингодавця у розмірі 10 % за організацію договору відповідно до змісту ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично є платою за виготовлення тексту договору, є завищеною та не співмірною з виконаною роботою. Тобто такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та не відповідає вищенаведеним положенням вказаного Закону.

Окрім цього, розділом 12 спірного договору фінансового лізингу встановлена підвищена відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Пунктами 12.1 - 12.12 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, можливості одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же, у даному випадку, позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ст.ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою,необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Згідно з ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України - є підставою недійсності цього правочину.

Визнання недійсними несправедливих умов договору, а також невизначеність у договорі предмету лізингу у передбачених законом обсягах зумовлює і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, так як за договірними умовами сплата комісії за організацію прямо пов'язана із наданням предмету лізингу у користування, який, у свою чергу не є визначеним та, відповідно прав та обов'язків, відповідальності сторін, пов'язаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування тощо. Водночас, за договором, без сплати комісії за організацію, предмет лізингу не надається, а за відсутності індивідуального визначення предмету лізингу - фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обов'язки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що укладений між позивачем та відповідачем 17 листопада 2016 договір фінансового лізингу №004853 містить істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, його умови суперечать вимогам чинного законодавства та такий укладений без дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору, позивачем було сплачено на користь відповідача 60 000,00 грн., а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до помилковості висновку суду про обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, однак такі не заслуговують на увагу.

Так, суд першої інстанції взяв до уваги правові позиції з цього приводу висловлені у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі №6-2766цс15, від 11.05.2016 року в справі №6-65цс16, від 08.06.2016 року у справі № 6-330цс16, з яких слідує, що договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відсутність нотаріального посвідчення договору лізингу має правовим наслідком нікчемність такого договору.

Однак, суд в резолютивній частині рішення наслідки нікчемного правочину не застосовував, а визнав договір недійсним. (а.с. 92)

А відтак, оскільки судом по суті правильно вирішено спір, колегія суддів вважає, що помилкові посилання суду на те, що договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, не може бути підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що судом порушено встановлений ЗУ «Про захист прав споживачів» порядок визнання договору недійсним, оскільки судом не встановлено, що одні положення договору зумовлюють зміну інших положень договору, і за таких обставин відсутні підстави відповідно до ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визнавати договір недійсним визнаються колегією суддів таким, що не заслуговує на увагу, оскільки договір визнано недійсним в зв»язку з визнанням положень договору несправедливими, та застосовано спосіб захисту прав, обраний позивачем, який відповідає ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, в апеляційній скарзі не наведено доводу на спростування висновків суду щодо визнання умов договору несправедливими.

А відтак, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 березня 2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.