Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 161/18101/15-ц

провадження № 61-2878 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року у складі судді Пушкарчук В. П., та рішення апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року, у складі суддів: Русинчука М. М., Антонюк К. І., Осіпука В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс» (далі - ПАТ «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс») про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

Позов мотивовано тим, що 14 листопада 1991 року він був прийнятий учнем штампувальника в пресово-кузовний цех Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого є ПАТ «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс». 25 березня 1992 року, перебуваючи на роботі, у зв'язку з технічною несправністю штампу він отримав тяжку травму пальців правої руки. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився під час виконання трудових обов'язків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві та акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 3 квітня 1992 року.

Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач отримав ушкодження здоров'я у вигляді часткової ампутації правої кисті та повної ампутації другого, третього, четвертого та п'ятого пальців правої кисті, змушений був тривалий час лікуватись, але функції правої кисті не відновились.

11 серпня 1993 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії йому було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 відсотків та третю групу інвалідності довічно, внаслідок чого він не може виконувати фізичну роботу, з 2010 року і по даний час не працює, змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя.

Внаслідок отримання трудового каліцтва йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, які він постійно переживає, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 150 тис. грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс» на користь ОСОБА_4 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виробнича травма зумовила порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, негативно відбилася на його фізичному та психічному стані, змусила його змінити спосіб життя, і таким чином, позивачу завдана моральна шкода, яка з урахуванням конкретних обставин травмування, ступеню його тяжкості, характеру та глибини пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступеню вимушеного порушення нормального укладу життя позивача та необхідністю докладання для його організації додаткових зусиль, визначена судом у розмірі 50 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс» задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінено.

Стягнуто з ПАТ «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс» на користь ОСОБА_4 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

В решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, не врахував те, що в отриманні травми є і вина позивача, у зв'язку з чим неправильно визначив розмір відшкодування.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року, ПАТ «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення було постановлено на підставі дослідження недопустимих доказів. Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, а тому вимоги щодо такого відшкодування безпідставні. Суд не встановив безпосереднього причинного зв'язку між діями роботодавця та отриманням працівником ушкодження здоров'я.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що докази надані позивачем є допустимими, оскільки отримані відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, здійснювалось за рахунок роботодавця або на підставі рішення суду. Незабезпечення належних умов праці стало причиною отримання позивачем травми.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 14 листопада 1991 року ОСОБА_4 був прийнятий учнем штампувальника в пресово-кузовний цех Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого є ПАТ «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс». 1 лютого 1992 року призначений штампувальником третього розряду.

25 березня 1992 року під час виконання трудових обов'язків на підприємстві трапився нещасний випадок, в результаті якого він отримав тяжку травму пальців правої руки. В цей же день в лікарні йому було проведено часткову ампутацію правої кисті та повну ампутацію другого, третього, четвертого та п'ятого пальців правої кисті.

За результатом розслідування нещасного випадку, що трапилась з ним під час виконання трудових обов'язків, підприємством 3 квітня 1992 року було складено акт № 9 за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві, із змісту якого вбачається, що причиною нещасного випадку є незадовільна організація робіт, порушення правил техніки безпеки при роботі на пресах холодної штамповки та експлуатація несправного штампу С69-61 (без виштовхувача деталей). ОСОБА_4 порушив п. п. 2, 6, 35 інструкції № 3 по техніці безпеки для штамповщиків.

Курс лікування позивач проходив в Луцькій міській клінічній лікарні № 2. Так як в позивача була тяжка травма правої кисті, він змушений був тривалий час перебувати на лікарняному, але функції правої кисті не відновились.

11 серпня 1993 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_4 було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 відсотків та третю групу інвалідності довічно, як наслідок він не може виконувати фізичну роботу, з 2010 року не працює у зв'язку зі звільненням згідно із пунктом 1 статті 40 КзПП України за скороченням чисельності працівників, змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що ушкодженням здоров'я, яке отримав ОСОБА_4 під час виконання трудових обов'язків, йому було заподіяно моральні та фізичні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а право позивача на виплату компенсації за завдану моральну шкоду виникло з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності згідно висновку МСЕК.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони ґрунтуються на нормах законодавства та обставинах справи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно- правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законом № 3188-12 від 6 травня 1993 року ЦК УРСР доповнено статтею 4401 ЦК УРСР, згідно із якою моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, здійснювалося за рахунок роботодавця або підставі рішення суду, що визначено пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила) та статтею 12 Закону України «Про охорону праці».

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції від 14 жовтня 1992 року) відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з пунктом 4 Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до пункту 11 Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно з пунктом 40 Правил одноразова допомога виплачується потерпілому у місячний термін з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Сума відшкодування моральної шкоди визначається відповідно до пункту 11 цих Правил. Якщо заяву на відшкодування шкоди потерпілий або заінтересовані особи подали через три роки з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, відшкодування шкоди провадиться з дня подання заяви.

Відповідно до пункту 43 правил, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди з вини власника, своєчасно не визначено або не виплачено відшкодування шкоди, то ці суми виплачуються без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягають коригуванню відповідно до коефіцієнтів підвищення розміру мінімальної заробітної плати за відповідний період згідно із законодавством.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 25 березня 1992 року з позивачем стався нещасний випадок, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 11 серпня 1993 року йому встановлено 60 % втрати професійної працездатності.

Згідно зі статтею 30 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я.

Відповідно до частин другої, третьої статті 40 цього Закону страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку зі страховим випадком; зазначений строк встановлюється МСЕК.

Отже, вирішуючи питання про право потерпілого на отримання страхових виплат, слід виходити із вимог статей 21, 28, 30, 34, 35, 40 Закону у їх сукупності, які передбачають, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року (№ 6-59цс11), 19 грудня 2011 року (№ 6-74цс11), 7 листопада 2012 року (№ 6-131цс12).

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з того, що на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, тобто з 11 серпня 1993 року, діяли норми статті 4401 ЦК УРСР, статті 12 Закону України «Про охорону праці» та Правила, на підставі яких моральна шкода повинна бути відшкодована працівнику роботодавцем.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Таким чином доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що судове рішення було постановлено на підставі дослідження недопустимих доказів є безпідставними, оскільки такі докази були отримані представником позивача відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», а протилежного відповідач не довів.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо пропуску позовної давності.

Відповідно до статті 83 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) позовна давність не поширюється зокрема на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Оскільки предметом даного позову є вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав ОСОБА_4, тому доводи касаційної скарги щодо пропуску ним строку позовної давності є такими, що не відповідають вимогам закону.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 26 жовтня 2016 року зупинено виконання оскаржуваних рішень суду до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Автомобільна Компанія «Богдан Моторс» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк