Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 557/1361/15-ц

провадження № 61-6036св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Гощанського районного суду Рівненської області у складі судді Чорноус Л. І. від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів Боймиструка С. В., Буцяк З. І., Гордійчук С. О. від 18 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також зазначило, що відповідно до умов укладеного договору між сторонами кредитного договору, він складається із заяви позичальника, тарифів банку, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, з якими ОСОБА_3 була ознайомлена та погоджувалася з ними, що підтверджується її підписом у заяві позичальника.

Посилаючись на те, що свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 12 681 грн 62 коп., яка складається з 1 476 грн 43 коп. - тіло кредиту, 7 713 грн 21 коп. - несплачені проценти за користування кредитом, 2 650 грн. - пеня та комісія, а також 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 591 грн 98 коп. - штраф (процентна складова ), позивач просив стягнути її з ОСОБА_3

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 21 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 962 грн 80 коп. заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2008 року, з яких: 1 476 грн 43 коп. заборгованість за кредитом та 1 486 грн 37 коп. заборгованість за процентами. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначені банком проценти за підвищеною ставкою у разі несвоєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 6 226 грн 84 коп. є неустойкою у розумінні статті 549 ЦК України; враховуючи те, що останній платіж ОСОБА_3 у рахунок погашення кредитної заборгованості здійснено у березні 2013 року, тому правових підстав для стягнення пені та штрафів немає у зв'язку із пропуском спеціального строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області 18 березня 2016 року рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 21 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» процентів за збільшеною ставкою, пені та комісії за кредитним договором немає, з огляду на те, що відсутні відомості на підтвердження їх розміру, випадків та порядку нарахування і сплати, оскільки наявні в матеріалах справи умови та правила не можуть вважатися складовою укладеного між сторонами кредитного договору, через відсутність доказів ознайомлення з ними відповідача шляхом підписання цієї довідки ОСОБА_3, а штрафів через пропуск спеціального строку позовної давності.

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій банк просить рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області 18 березня 2016 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник вказує на те, що судами попередніх інстанцій помилкового зазначено про те, що обумовлені договором проценти за користування кредитними коштами є неустойкою; позичальник був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, якими було передбачено випадки виникнення обов'язку по сплаті комісії і пені, порядок її нарахування та розміри; неустойка нарахована ОСОБА_3 перед зверненням до суду із вказаним позовом і відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору, а тому строк позовної давності не пропущено.

23 травня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 05 грудня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 500 грн. Договір був укладений у формі заяви. Згідно зі змістом вказаної заяви ОСОБА_3 ознайомилася і погодилася з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (а. с. 6, 6 зворот).

Також судами встановлено, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за вказаним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2015 року існує заборгованість. За розрахунками позивача розмір заборгованості становить 12 681 грн 62 коп., що складається із тіла кредиту у розмірі 1 476 грн 43 коп., заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом у сумі 7 713 грн 21 коп., 2 650 грн - пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору та комісії за користування кредитом, штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 591 грн 98 коп. (а. с. 4-5, 5 зворот).

Судами встановлено, що останній платіж відповідачем здійснено у березні 2013 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом про захист свого порушеного права 01 грудня 2015 року.

ОСОБА_3 заявлено в суді першої інстанції про застосування позовної давності (а. с. 26).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша статті 261 ЦК України).

Частиною другою статті 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Як вбачається із заяви ОСОБА_3 від 05 грудня 2008 року, у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більше ніж 120 днів, у зв'язку із чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 250 грн та 5 % від суми позову.

У даному випадку штрафи визначені як у твердій сумі, так і у процентному розмірі від суми невиконаного виконаного зобов'язання, при цьому їх розмір та нарахування не залежить від терміну прострочення на відміну від такого виду неустойки як пеня (частина третя статті 549 ЦК України).

За таких обставин, є правильним висновок судів попередніх інстанцій про недотримання ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням вимог статей 256, 258 та 267 ЦК України, строку позовної давності в частині вимог про стягнення штрафів у розмірі 250 грн та 5 % від суми позову та відмову у задоволенні позову у цій частині, з огляду на те, що кредитор звернувся до суду з позовом у грудні 2015 року, тобто із пропуском річного строку спеціальної позовної давності, який суди обчислювали з моменту виникнення у позивача права на їх стягнення (21 липня 2013 року), тобто на 121 день з моменту порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанції про відмову у позові про стягнення з ОСОБА_3 неустойки у виді штрафу з вищевикладених підстав.

Крім того, як вбачається із заяви відповідача від 05 грудня 2008 року комісія за надання та використання кредиту визначена сторонами у розмірі 0 %, тобто не сплачується.

Інформації щодо такого виду цивільно-правової відповідальності ОСОБА_3 за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за даним кредитним договором як пеня вказаний документ не містить взагалі.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із статтею 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 10 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, у редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, у редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши те, що наявні у матеріалах справи умови і правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_3, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, при цьому у матеріалах справи відсутні інші достовірні підтвердження щодо випадків та порядку нарахування і сплати визначеної суми пені та комісії за укладеним між сторонами кредитним договором, у зв'язку із чим, дійшли правильного висновку про те, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору та комісії за послуги банку не підлягають задоволенню, з підстав недоведеності та безпідставності цієї частини вимог.

Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11 березня2015 року (справа № 6-16цс15), де вказано про те, що умови і правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо неправильності висновків судів першої та апеляційної інстанції про визначення та стягнення розміру процентів, то колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається із заяви відповідача від 05 грудня 2008 року процентна ставка за кредитом становить 3 % на місяць на залишок заборгованості.

Як встановлено судами попередніх інстанцій передбачений заявою ліміт у 500 грн було збільшено банком, при цьому самою ОСОБА_3 не заперечувалися обставини про отримання від банку кредитних коштів у збільшеному розмірі. На момент звернення до суду із вказаним позовом заборгованість відповідача за тілом кредиту становила 1 476 грн 43 коп.

Відповідно до розрахунку заборгованості проценти банком нараховані у сумі 7 713 грн 21 коп. до якої, крім ставки у розмірі 36 % річних, що нараховується на поточну заборгованість за кредитним договором, також застосовано підвищену проценту ставку, яка становить 72 % річних і нараховується на прострочену заборгованість за кредитним договором.

Однак, укладений між сторонами кредитний договір, а зокрема, його складові та невід'ємні частини, що знаходяться у матеріалах справи та підписані відповідачем, не містять умов щодо нарахування процентів за підвищеною ставкою у вищевказаному розмірі, а тому висновок судів про стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1 486 грн 37 коп., виходячи із визначеної та погодженої сторонами у заяві від 05 грудня 2008 року базової процентної ставки, 3 % на місяць від несплаченого тіла кредиту - 49 грн 29 коп. помноженого на кожен місяць прострочення - з 22 березня 2013 року по 31 жовтня 2015 року (32 місяці) + 69 грн залишку несплачених процентів, є правильним.

Помилкове посилання суду першої інстанції на те, що частина суми заборгованості, заявленої банком як проценти за користування кредитними коштами у розмірі 6 226 грн 84 коп., є неустойкою на правильність висновків судів попередньої інстанції щодо відсутності права ПАТ КБ «ПриватБанк» на стягнення у примусовому порядку за рішенням суду вказаної суми коштів не вплинула, при цьому частиною другою статті 410 ЦПК України визначено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що оскаржені судові рішення прийняті з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю.В.Черняк