Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 766/10147/16-ц

провадження № 61-2890 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль»

представник відповідача - Ковалевська Тетяна Богданівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 3 серпня 2017 року у складі судді Гаврилова Д. В. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Семиженка Г. В., Склярської І. В.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», яке змінило найменування на приватне акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль» (далі - ПрАТ «Херсонська теплоелектроцентраль»), про зобов'язання вчинити певні дії та захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. Відповідач надає їй послуги з теплопостачання та нараховує плату за користування ним у зазначеній квартирі.

Вважала, що вимоги відповідача до неї про сплату заборгованості за отримані послуги є неправомірними, нараховуються їй безпідставно, оскільки між сторонами відсутній відповідний договір та послуги надаються неякісно. Посилалася на те, що відповідач своїми діями обмежує її право на вільний вибір постачальника тепла до її житла, чим порушує її інтереси як споживача.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд зобов'язати відповідача відключити від теплових мереж квартиру АДРЕСА_1; виключити з особового рахунку, відкритого на її ім'я, відомості про наявність боргу за послуги з теплопостачання; зобов'язати відповідача не нав'язувати їй споживання зазначених послуг та визнати дії відповідача щодо вимоги про стягнення заборгованості незаконними.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 2 серпня 2017 року у задоволення позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела обґрунтованість своїх позовних вимог, оскільки не надала доказів того, що відповідач відмовляється укласти з нею договір про постачання житлово-комунальних послуг, а нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок укласти такий договір покладено як на виконавця послуг, так і на споживача. Позивач також не довела, що зверталася до відповідача з заявою про відключення її від мереж централізованого опалення.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 2 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та ухвалено правильне рішення у межах наданих сторонами доказів із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довела, що вона зверталася до відповідача із заявами про укладення договору про надання житлово-комунальних послуг чи про відключення її квартири від централізованої опалювальної мережі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати дії відповідача незаконними.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач незаконно посилається у своїх запереченнях на положення статті 633 ЦК України про публічний договір. Судами не було враховано, що наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року №169, яким внесено зміни до наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 «Про затвердження Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж центрального опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від центрального теплопостачання», зокрема, у частині неможливості відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку, скасовано постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 9 червня 2008 року.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов'язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановивши, що ПрАТ «Херсонська теплоелектроцентраль» надає послуги з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1, співвласником якої є ОСОБА_4, остання отримує вказані послуги і користується ними, при цьому позивач не надала доказів того, що зверталася до відповідача із вимогою про укладення договору про постачання житлово-комунальних послуг та їй було безпідставно відмовлено, або з вимогою про відключення вказаної квартири від централізованої мережі водопостачання до компетентного органу, суди дійшли правильного висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_4, вірно відмовивши у його задоволенні.

Апеляційний суд правильно вказав, що централізоване опалення підведено до стояка у межах квартири, співвласником якої є позивач, і це свідчить про отримання нею житлово-комунальних послуг, які надає відповідач, а відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється на підставі його заяви у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вчинення заходив щодо дотримання у суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки, державних норм з питань складу, порядку розроблення та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення з покладанням витрат, пов'язаних з відключенням від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, на споживача (пункти 24-27 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення), однак рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування у спірних правовідносинах відсутнє.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач незаконно посилався у своїх запереченнях на положення статті 633 ЦК України, а суди на це уваги не звернули є безпідставними, оскільки апеляційний суд вказав, що хоч вказані доводи позивача і є слушними, проте правового значення для правильного вирішення даної справи не мають і висновки суду у спірних правовідносинах не спростовують.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі про неврахування судами того, що наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року №169, яким внесено зміни до наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 «Про затвердження Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж центрального опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від центрального теплопостачання», скасовано постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 9 червня 2008 року, оскільки вказане судове рішення скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2011 року з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову фізичних осіб до Міністерства з питань житлового-комунального господарства України про визнання незаконним та скасування зазначеного наказу.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 2 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк