Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 205/7989/15

провадження № 61-4180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2016 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Романюк М. М., Котушенко С. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору від 14 листопада 2010 року № б/н ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 16 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач порушила умови вказаного договору щодо своєчасного погашення платежів, внаслідок чого станом на 30 вересня 2015 року виникла заборгованість на загальну суму 22 372 грн 09 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 14 759 грн 40 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 5 521 грн 16 коп., заборгованість за пенею та комісією - 550 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1 041 грн 53 коп. Посилаючись на порушення відповідачем взятих за кредитним договором зобов'язань, позивач просив стягнути з неї вказану суму заборгованості та судові витрати.

Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 51), позов визнала частково у межах суми заборгованості до 15 тис. грн. Причиною несплати заборгованості зазначила тяжке захворювання та перенесення операції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2010 року № б/н у розмірі 21 972 грн 09 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 14 759 грн 40 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 5 521 грн 16 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 400 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1 041 грн 53 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач виконав належним чином зобов'язання за кредитним договором, проте відповідач порушила свої зобов'язання за цим договором щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, що призвело до утворення заборгованості у вказаному позивачем розмірі. При цьому суд дійшов висновку про необхідність зменшення суми пені до 400 грн на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2016 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги не доведено й не обґрунтовано належним чином, зокрема, позивачем не доведено факту отримання відповідачем обумовлених кредитним договором грошових коштів. При цьому суд відхилив подану до місцевого суду заяву відповідача про часткове визнання позову, вказавши, що судом не проводилося засідання у справі і відповідачу не було роз'яснено права і наслідки визнання позову, а написавши цю заяву, відповідач помилилася щодо предмета позову, вважаючи, що позовні вимоги стосуються інших кредитних договорів.

У липні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане рішення апеляційного суду, яке заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано незгодою з висновками місцевого суду щодо недоведеності позову. Вважає, що позивачем надано належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які підтверджують наявність договірних відносин між сторонами та невиконання відповідачем взятих за договором зобов'язань.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 1 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вказану цивільну справу.

Від ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», яку вона просить відхилити та залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим. Вказує на те, що позивач не надав достовірних доказів щодо отримання нею платіжної картки, а наданий розрахунок заборгованості не відноситься до анкети-заяви. Наведені в касаційній скарзі доводи вважає такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Станом на час розгляду вказаної справи в суді був чинним ЦПК України 2004 року.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року).

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх позовних вимог надало суду анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 листопада 2010 року № 182367513, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім'я, по батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв'язку, інформацію про місце роботи тощо.

Також в анкеті-заяві зазначено, що, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, позичальник просить надати перераховані нижче послуги: платіжна картка «Універсальна», зарплатна картка, картка «Gold», пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетова особиста книжка та ідентифікація з паспортом. Однак, як установив апеляційний суд, анкета-заява не містить відміток щодо обраних позичальником перелічених банківських послуг.

В анкеті-заяві передбачено зазначення позичальником бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою кредитка «Універсальна/Gold», однак відповідна графа не заповнена, що встановлено апеляційним судом.

Також апеляційний суд вважав установленим, що в графі анкети-заяви «картку та пін отримав» відсутні відомості про картку та особистий підпис клієнта.

Крім того, на підтвердження доводів про отримання відповідачем кредиту у розмірі 16 тис. грн на підставі договору від 14 листопада 2010 року № б/н, а також про наявність заборгованості за цим договором через неналежне виконання відповідачем його умов, банк надав суду розрахунок заборгованості за період із 29 травня 2014 року по 30 вересня 2015 року включно та вказано про наявність заборгованості у загальному розмірі 22 372 грн 09 коп., із яких: 14 759 грн 40 коп. - тіло кредиту; 5 521 грн 16 коп. - заборгованість за відсотками; 550 грн - пеня та комісія, а також штрафи: 500 грн (фіксована частина) і 1 041 грн 53 коп. (процентна складова). Згідно з цим розрахунком, як установив апеляційний суд, станом на 29 травня 2014 року банком нараховане сальдо у розмірі 15 359 грн 54 коп., яке ввійшло до загальної суми боргу, однак розрахунок вказаного сальдо відсутній (а. с. 6).

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні вимог статей 58, 59 ЦПК України 2004 року на підтвердження факту отримання відповідачем ОСОБА_3 кредитних коштів у розмірі 16 тис. грн за кредитним договором від 14 листопада 2010 року б/н та отримання ОСОБА_3банківської картки і строку дії цієї картки; не надано розрахунку заборгованості за період із 14 листопада 2010 року по 30 вересня 2015 року включно (із зазначенням окремих розрахунків за комісією та пенею) за кредитним договором № б/н, укладеним 14 листопада 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, на підтвердження факту наявності заборгованості у загальній сумі 22 372 грн 09 коп.

При цьому апеляційний суд належно оцінив ту обставину, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» № 182367513 інформації щодо розміру кредитного ліміту не зазначено взагалі; згідно з наданою позивачем апеляційному суду заявою позичальника від 14 листопада 2010 року № DNXRFF14800507 ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_3 кредит у сумі лише 4 592 грн 94 коп.

Також апеляційний суд правильно вважав неналежним доказом наданий позивачем розрахунок заборгованості (а. с. 6), оскільки він не містить розрахунку боргу за період із часу укладення договору, на який посилається банк, а саме: з 14 листопада 2010 року по 29 травня 2014 року; у розрахунку лише наявна інформація про те, що станом на 29 травня 2014 року на рахунку відповідача рахується сальдо у розмірі 15 359 грн 54 коп. Вказаних обставин не доведено представником позивача в апеляційному суді, а наданий банком апеляційному суду розрахунок заборгованості (а. с. 109-110) апеляційний суд обґрунтовано вважав неналежним доказом на підтвердження зазначених у позові обставин, оскільки згідно з його змістом він здійснений за кредитним договором № SAMDNWFC2, який було укладено з відповідачем 29 травня 2014 року, тобто стосується інших правовідносин, ніж ті, на які посилається банк у цій справі, таким чином, не є предметом позову у справі, що розглядається.

Разом із цим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неналежність наданого банком суду апеляційної інстанції доказу - виписки за особовим рахунком ОСОБА_3 (а. с. 111-133), зазначивши, що вона теж стосується договору № SAMDN5369, правовідносини за яким не є предметом цього спору. Крім того, у виписці зазначено «період тран.» та «період пост» з 5 листопада 2010 року та з 30 серпня 2010 року, що суперечить змісту договору б/н, який було укладено з відповідачем пізніше - 14 листопада 2010 року.

Твердження представника банку про те, що відповідач отримувала за договором від 14 листопада 2010 року банківську картку, яка періодично перевипускалася, а строк дії договору пролонговувався з поповненням картрахунку новими сумами кредитного ліміту, апеляційний суд правильно вважав недоведеними, оскільки в графі анкети-заяви від 14 листопада 2010 року «картку та пін отримав» відсутні будь-які відомості про картку та відсутній особистий підпис клієнта. Надані банком комп'ютерні роздруківки фотознімків відповідача з пластиковими картками апеляційний суд вважав такими, що не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, зазначивши, що на фотознімках не відображено інформації щодо номера цих карток та на підставі якого саме договору вони видавалися (а. с. 157-161).

Крім того, апеляційний суд вважав неналежним доказом надану позивачем комп'ютерну роздруківку інформації щодо отримання відповідачем банківських карток, оскільки, як установив суд, дати випуску карток: 1 січня 1900 року, 18 березня 2011 року, 1 січня 1900року та 22 січня 2014 року (а. с. 175-178), що суперечить обставинам справи; крім того, кожна із вказаних роздруківок не завірена належним чином, має виправлення і не містить інформації щодо строку дії карток та їх відношення до договору від 14 листопада 2010 року № б/н.

За викладених вище обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відхилення заяви відповідача від 8 грудня 2015 року про часткове визнання позову банку, поданої до суду першої інстанції, адже судове засідання місцевим судом не проводилося та відповідачу не були роз'яснені права і наслідки визнання позову.

Вказаний висновок апеляційного суду у взаємозв'язку з установленими судом вищевказаними обставинами відповідає одному з основних завдань цивільного судочинства, регламентованому статтею 1 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді), - справедливому розгляду і вирішенню цивільних справ.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

Доводи касаційної скарги банку полягають у тому, що ним надано суду належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які підтверджують наявність договірних відносин між сторонами та невиконання відповідачем взятих за договором зобов'язань, однак ці доводи були предметом детального дослідження й ретельної оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення, таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик