Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 364/909/16-ц

провадження № 61-11453 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6, як законний представник ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Володарського районного суду Київської області у складі судді Ткаченко О. В. від 10 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Волохова Л. А., від 29 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку будинку.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_8, з яким вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2007 року до 18 жовтня 2013 року, 19 жовтня 2013 року між ними був зареєстрований шлюб. Вказувала на те, що під час попереднього шлюбу ОСОБА_8 придбав житловий будинок по АДРЕСА_1. Зазначала, що вказаний будинок було придбано ОСОБА_8 за власний рахунок (особисті кошти та кошти отримані як поворотна фінансова допомога від ПОП «Світанок» на підставі договору поворотної фінансової допомоги від 1 грудня 2005 року).

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просила встановити факт, що вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 з серпня 2007 року до 19 жовтня 2013 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок по АДРЕСА_1, виділити їй 1/2 частку з будинку, що є спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на виділену частку.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_8 придбав будинок у період перебування у попередньому шлюбі з ОСОБА_6, тому це майно не є спільною сумісною власністю позивача та померлого ОСОБА_8 За таких обставин встановлення факту спільного проживання не має юридичної мети.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки спірний будинок був придбаний спадкодавцем під час перебування у шлюбі з відповідачем, а встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не породжує для позивача юридичних наслідків.

У грудні 2016 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив їй у задоволенні позову, не врахував, що спірний будинок було придбано під час їх спільного з ОСОБА_8 проживання, за його особисті кошти та кошти отримані як поворотна фінансова допомога від ПОП «Світанок» на підставі договору поворотної фінансової допомоги від 1 грудня 2005 року. Оскільки з серпня 2007 року по листопад 2010 року вони з ОСОБА_8 спільно виплачували боргові зобов'язання, вважає, що будинок став спільною сумісною власністю, так як вони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Крім того, право власності на спірний будинок ОСОБА_8 набув 4 грудня 2008 року після реєстрації договору купівлі-продажу від 21 лютого 2006 року комунальним підприємством «Білоцерківське бюро технічної інвентаризації», тобто в період, коли ОСОБА_8 не перебував у попередньому шлюбі, а проживав з позивачем однією сім'єю.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що з 5 вересня 1998 року по 18 січня 2007 року ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, від якого у них народилась дочка ОСОБА_7

21 лютого 2006 року ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу придбав житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по АДРЕСА_1, вартість будинку - 67 881 грн.

19 жовтня 2013 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Після смерті ОСОБА_8 спадщину за законом у вигляді земельної ділянки площею 3,520 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, прийняли: дружина ОСОБА_4, доньки ОСОБА_10 та ОСОБА_7 по 1/3 частці кожна.

За положеннями частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим, згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Установивши, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_8 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вказаний будинок не є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_8

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок був спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_8, оскільки був придбаний за особисті кошти ОСОБА_8 та кошти, отримані ним у позику, частину з яких повертала позивач у період з серпня 2007 року по листопад 2010 року.

Так, матеріали справи не містять доказів про те, що при укладенні оспорюваного договору 21 лютого 2006 року ОСОБА_8 використовував особисті кошти, враховуючи, що на той період часу він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Позивачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя щодо частини коштів, за які було придбано спірний будинок. Крім того, у випадку доведеності цих обставин виключається можливість визнання права спільної сумісної власності на це майно.

Як вбачається із договору поворотної фінансової допомоги від 1 грудня 2005 року, ПСП «Світанок» надав ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 55 550 грн. Отже, в період з 1 грудня 2005 року по 18 січня 2007 року повернення позики відбувалось ОСОБА_8 за рахунок коштів, що були спільною власністю з ОСОБА_6, з січня 2007 року по липень 2007 року - за його особисті кошти, що не заперечує позивач, оскільки вона стала проживати з померлим ОСОБА_8 з серпня 2007 року. Факт виплати боргу у період з серпня 2007 року по листопад 2010 року не породжує права спільної сумісної власності позивача та померлого ОСОБА_8 на увесь будинок.

Доводи касаційної скарги про те, що державна реєстрація договору купівлі-продажу від 21 лютого 2006 року комунальним підприємством «Білоцерківське бюро технічної інвентаризації» відбулась 4 грудня 2008 року, після розірвання попереднього шлюбу ОСОБА_8, не свідчить про виникнення права власності на будинок саме в цій час, оскільки правовою підставою виникнення у ОСОБА_8 права власності на спірний будинок є договір його купівлі, а не державна реєстрація цього договору.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що встановлення факту проживання з ОСОБА_8 однією сім'єю позивачу необхідно для визнання права спільної сумісної власності на майно та отримання права на спадщину.

Установивши відсутність підстав для визнання права спільної сумісної власності позивача та померлого ОСОБА_8 на будинок, а також те, що позивач як дружина, яка є спадкоємцем після смерті ОСОБА_8, прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки встановлення даного факту не породжує для позивача юридичних наслідків.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта