АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/77/18 Справа № 205/221/13- ц Головуючий у 1 й інстанції - Федченко В. М. Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкін Михайло Михайлович, Новокодацька районна у м. Дніпрі рада в особі управління-служби у справах дітей, Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна Валентина Іванівна, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Новокодацький районний відділ в м. Дніпрі Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5 з 09 лютого 1993 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 1999 року. Під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_9, за рахунок спільних коштів, серед іншого майна 23 листопада 1994 року було придбано квартиру АДРЕСА_1. Квартиру було зареєстровано на ім'я ОСОБА_9. На час розірвання шлюбу майнового спору вказані особи не мали оскільки ними було досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_9 бере собі автомобіль «Опель Омега», а позивачці та синові ОСОБА_6 залишається зазначена квартира. На підтвердження своїх намірів ОСОБА_9 передав ОСОБА_5 обидва примірники договору купівлі-продажу квартири. Увесь час вони знаходились у ОСОБА_5 Через відсутність спору з цього приводу, а також брак коштів та часу, зміни у законодавстві щодо порядку реєстрації майна і набуття права власності на нього у нотаріуса право власності на квартиру не було переоформлено. Після придбання вказаної квартири, позивачі та ОСОБА_9 у встановленому законом порядку зареєстрували своє місце проживання в ній та постійно проживали за цією адресою. Позивачка ОСОБА_5 також вказує, що ОСОБА_9 зловживав спиртними напоями що призвело до хвороби серця та хронічних серцево-судинних захворювань. Хворів він останні 14 років; у 2009-2010 роках його стан здоров'я різко погіршився, в нього трапився інсульт і він знаходився під наглядом лікарів, перебував на стаціонарному лікуванні. У червні 2009 року ОСОБА_9 потайки від позивачки отримав дублікат договору та зареєстрував право власності на квартиру на своє ім'я. Після чого, 02 лютого 2010 року оформив у державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. довіреність на ім'я відповідача ОСОБА_4, якою уповноважив останнього розпоряджатись квартирою, в тому числі здійснити її продаж. 02 березня 2010 року відповідач ОСОБА_4 за довіреністю від ОСОБА_9 на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М., продав спірну квартиру своїй матері ОСОБА_2. Позивачка ОСОБА_5 згоди на відчуження квартири не надавала, грошових коштів від її продажу не отримувала. Окрім того, на час посвідчення договору купівлі-продажу позивачі були зареєстровані та проживали у цій квартирі, а ОСОБА_6 був неповнолітнім, тому для посвідчення згаданого правочину була обов'язкова згода органу опіки та піклування. За твердженням позивачів, така згода не надавалась, тому під час посвідчення та нотаріального оформлення договору було порушено права, на той час неповнолітнього, позивача ОСОБА_6 Разом з цим ОСОБА_6 вказує, що є спадкоємцем після ОСОБА_9, який помер, ІНФОРМАЦІЯ_2 і 1/2 частина спірної квартири мала увійти до спадкової маси та отримана ним в порядку спадкування за законом. Позивачі також вказують, що довіреність на розпорядження і продаж спірної квартири була посвідчена за недійсним паспортом ОСОБА_9, в якому не була вклеєна фотокартка при досягненні останнім 45-років і в ньому були відсутні відмітки про реєстрацію укладення і розірвання шлюбу останнім. За викладених позивачами обставин правочин суперечить вимогам закону та порушує їхні права та законні інтереси. Тому позивачі, уточнивши позовні вимоги, просили визнати недійсною довіреність видану ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену 02.02.2010 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Євгенією Вячеславівною (реєстровий №3-219); визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2, посвідчений 02.03.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. (реєстровий №432); скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3; витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1/2 частини вказаної квартири та судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено, визнано недійсною довіреність видану ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену 02.02.2010 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Євгенією Вячеславівною (реєстровий №3-219); визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2, посвідчений 02.03.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. (реєстровий №432); скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 605,30 грн. по сплаті судового збору та 6000,00 грн. часткової компенсації витрат на правову допомогу, що разом складає 6605,30 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, ставить питання про його скасування та просить визнати частково недійсною довіреність, видану ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4 (реєстровий №3-219), визнати частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (реєстровий №432); скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 вказаної квартири; відмовити у витребуванні в ОСОБА_2 1/2 частини спірної квартири (а.с. 1-3 т.4).

З апеляційними скаргами звернувся також представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності (а.с. 125-132 т.4).

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, та ч. 5 ст. 130 ЦПК України, якою передбачено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Належне повідомлення учасників справи підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток третім особам (а.с. 194-198 т.4), письмовою розпискою сторін, їхніх представників на а.с. 190 у т.4. Відповідно до заяви ОСОБА_12, який є представником ОСОБА_4, він відсутній у судовому засіданні у зв»язку з від»їздом до м. Києва, клопотання про перенесення розгляду справи не заявлено. Згідно заяви ОСОБА_3, яка є представником відповідача ОСОБА_2, вказаний представник повідомлена про слухання даної справи 27.02.2018 року о 8 год. 30 хвил., але просить перенести судове засідання в зв»язку з її хворобою; до заяви долучена довідка медичної установи від 26.02.2018 року, яка не містить реєстраційного номеру та інформації про непрацездатність ОСОБА_3 у день проведення судового засідання, тобто 27.02.2018 року (а.с. 206 у т. 4); отже, належні та допустимі докази наявності поважних причин неявки в судове засідання представника ОСОБА_3, суду не надані. Крім того, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_2, у судове засідання не з»явились, повідомлені про слухання справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За викладених обставин, враховуючи, що справа перебуває у провадженні національних судів понад п»ять років, з 27.07.2012 року, колегія дійшла висновку про необхідність слухання справи за відсутності учасників процесу, що не з»явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, часткового скасування оскаржуваного рішення та ухвалення у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_5 з 08 лютого 1993 року перебувала з ОСОБА_9 в зареєстрованому шлюбі (актовий запис №76) (а.с. 85-86 т.1). ОСОБА_5 та ОСОБА_9 є батьками позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 85 - 85 т. 1).

В період шлюбу, за спільні кошти, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 23 листопада 1994 року купили у ОСОБА_13 за 1113000,0 (один мільйон сто тринадцять тисяч) карбованців трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до змісту даного договору, покупцем зазначеної квартири вказаний лише ОСОБА_9 Викладене підтверджується, зокрема, копією дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., реєстровий №2544 (а.с. 232, 233, 234 т.2).

В період з 10.01.1995 по 07.02.1995 року позивачка ОСОБА_5, ОСОБА_9 та позивач ОСОБА_6 у встановленомузаконом порядку були зареєстровані у якості постійно проживаючих в спірній квартирі, що підтверджується копіями паспортів та довідкою КЖЕП №34 від 06.09.2011 року за №5236 (а.с., 83, 138-140, 157 т.1). ОСОБА_9 був зареєстрований у якості постійно проживаючого у АДРЕСА_1 до часу його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2; обидва позивача до цього часу зареєстровані у спірній квартирі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 1999 року шлюб ОСОБА_9 та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 85-86 т.1). Вказаним рішенням встановлено, що сторони припинили сімейні стосунки з січня 1998 року, а також встановлено, щомайновий спір між сторонами на час розгляду судом справи про розірвання шлюбу відсутній.

Реєстрація розірвання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за рішенням суду була здійснена відділом ЗАГС виконкому Ленінської райради м. Дніпропетровська 02 червня 1999 року, про що оформлено відповідний актовий запис №234.

Крім того, місцевим судом встановлено, що 10 червня 2009 року ОСОБА_9, без погодження зі співвласником ОСОБА_6, отримав у приватного нотаріуса Гуніної В.І. дублікат договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 1994 року та 17 вересня 2009 року зареєстрував право власності на квартиру лише на своє ім'я в КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23881791 від 17.09.2009 року (а.с. 232, 233 т.1).

02 лютого 2010 року, без отримання згоди співвласника та колишньої дружини ОСОБА_6, ОСОБА_9 оформив у державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. довіреність на ім'я відповідача ОСОБА_4, якою уповноважив останнього розпоряджатись квартирою АДРЕСА_1, в тому числі здійснити її продаж (а.с. 237 т.1).

На запит суду представлені копії вказаної вище довіреності від 02.02.2010 року та документів на підставі яких цю довіреність було посвідчено, а саме: копія паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_9 серія НОМЕР_1, виданого 02.04.1998 року, копія довідки про присвоєння ОСОБА_9 ідентифікаційного номера від 26.01.1998 року; а також надано копію витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №13444722 від 02.02.2010 року, час вчинення 18 год. 04 хв. 51 сек. ( а.с. 236-240 т.1).

Оригінал оспорюваної довіреності знаходиться в матеріалах кримінального провадження Красногвардійського районного судому м. Дніпропетровська за обвинуваченням приватного нотаріуса Царейкіна М.М. у скоєнні кримінального правопорушення за ст. 367 КК України (т.1 а.с.230, т.2 а.с. 8-9).

Згідно листа Ленінського районного відділу в м. Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 21.03.2014 року №1216-19/1335, за життя ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, був документований паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 від 02.04.1998 року; відмітка про заміну вказаного паспорта на заяві про видачу паспорта гр. ОСОБА_9 відсутня (а.с. 5-6 т.2).

Колегія наголошує, що на дату видачі паспорта (02.04.1998р.) ОСОБА_9 було 42 роки, на дату посвідчення вказаної вище довіреності (02.02.2010 року) йому було повних 54 років. Однак, фотокартка ОСОБА_9 у віці 45 років до паспортної книжечки не вклеєна, що вбачається із ксерокопії паспорта, який на час нотаріального посвідчення оспорюваної довіреності від 02.02.2010 року був недійсним, оскільки пунктом 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503 від 26.06.1992 р., з відповідними змінами та доповненнями, де встановлено, що до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові; паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

02 березня 2010 року відповідач ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_9, на підставі вказаної вище довіреності, уклав із своєю матір'ю ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М., реєстровий номер №432 (а.с. 235 т.2).

Відповідно до п. 5 вказаного оспорюваного договору купівлі-продажу від 02.03.2010 року, продаж квартири здійснено за 49800,00 грн., які представник продавця ОСОБА_4, що діяв за довіреністю, отримав повністю до підписання цього договору від ОСОБА_2, для передачі ОСОБА_9 та від імені останнього передав право власності, приналежності та документи на квартиру.

За змістом пункту 7 оспорюваного договору купівлі-продажу від 02.03.2010 року, за свідченням представника продавця ОСОБА_4, що діє за довіреністю, відчужувана квартира на момент укладення цього договору, нікому іншому не продана, не подарована, не обмінена, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо вказаної нерухомості, а також права на неї третіх осіб (в тому числі малолітніх дітей) як у межах, так і за межами України не має, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4, укладаючи договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_9, подав 02.03.2010 року приватному нотаріусу ДМНО Царейкіну М.М. заяву, в якій стверджував, що ОСОБА_9 придбав квартиру АДРЕСА_4 не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі. Зміст такої заяви було доведено до відома відповідачки ОСОБА_2 про що свідчить її підпис на заяві (а.с. 153 т.1).

14 квітня 2010 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25862036, виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР 14.04.2010 року (а.с. 236 т.2).

Судом також встановлено, що, відповідно до медичної документації про лікування хворого ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, наданої КЗ «Дніпропетровське медичне об'єднання швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради», зокрема, з виписного епікризу №1995 та виписки з історії хвороби № 1510/324 вбачається, що ОСОБА_9 з 22.02.2010 р. по 16.03.2010 р. знаходився у реанімаційному відділенні судинної патології мозку (155-156, 233-235 т.1). 16.03.2010 року ОСОБА_9 був переведений у відділення реабілітації МБ №5, де знаходився на лікування до 29.03.2010 року, що підтверджується випискою із історії хвороби №1510/324, виданою КЗ Дніпропетровською міською лікарнею №5.

03.07.2012 року відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_14 міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис №4422 про смерть ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5-6 т.2).

Місцевим судом встановлено, що, у зв'язку із неправомірним відчуженням квартири, позивачі звертались до правоохоронних органів. За дорученням начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 30 листопада 2012 року було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000148 за фактом підробки документів, які стали підставою для незаконного продажу квартири АДРЕСА_5. (а.с. 127 т.1).

За зверненнями позивачів прокуратурою Ленінського району м. Дніпропетровська розслідувалась кримінальна справа №67129054, була порушена 23.04.2012 року у відношенні приватного нотаріуса Царейкіна М.М. за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в зареєстрованому шлюбі та придбання у власність спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом статті 28 КпШС України, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно ч.1, ч. 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 640 ЦК України договір житлового будинку, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

П. 6. глави 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882, з відповідними змінами та доповненнями на час посвідчення оспорюваних правочинів, встановлено, що нотаріуси відповідно до статті 7 Закону України "Про нотаріат" у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України.

Пунктом 13 вказаної вище Інструкції передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи).

Пунктом 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503 від 26.06.1992 р., з відповідними змінами та доповненнями, встановлено, що до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_6 була придбана подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_9 під час шлюбу і за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, який було укладено у письмовій нотаріальній формі, - колегія приходить до висновку, що вказаний об»єкт нерухомого майна належав подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності; на час укладення оспорюваних правочинів частки кожного із співвласників визначені не були.

Встановивши, що видача ОСОБА_9 02.02.2010 року довіреності на ім»я відповідача ОСОБА_4 на розпорядження всією спірною квартирою та укладення 02.03.2010 року відповідачем ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_9 на підставі вказаної вище довіреності, з покупцем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу всієї спірної квартири відбулися без згоди співвласника ОСОБА_5, що підтверджується представленими суду наведеними вище письмовими доказами, копіями відповідних нотаріальних справ, у яких письмова згода ОСОБА_5 відсутня та, більше того, наявна заява відповідача ОСОБА_4 на ім»я приватного нотаріуса ДМНО Царейкіна М.М. від 02.03.2010 року з інформацією яка не відповідає дійсності про те, що ОСОБА_9 спірну квартиру придбав під час, коли у зареєстрованому шлюбі не перебував (а.с. 153 т.1); встановивши, що 02.02.2010 року при нотаріальному посвідченні оспорюваної довіреності особа довірителя ОСОБА_9 перевірялась за паспортом громадянина України серії НОМЕР_1, виданим 02.04.1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, який на той час був недійсним у відповідності до вимог п. 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503 від 26.06.1992 р., зі відповідними змінами та доповненнями, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для визнання недійсними у повному обсязі оспорюваних довіреності та договору купівлі-продажу, які не відповідають вищенаведеним вимогам актів законодавства та порушують права і законні інтереси співвласника ОСОБА_5

Колегія наголошує, що оспорювані довіреність та договір купівлі-продажу були укладені після розірвання шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_5, тому норми діючого матеріального права щодо презумпції згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, застосуванню не підлягають. Доказів наявності згоди співвласника ОСОБА_5 на укладення ОСОБА_9 оспорюваних довіреності і договору купівлі-продажу відповідачами суду не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Крім того, статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції, чинній на час укладення спірного договору, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

На підставі довідки управління-служби у справах дітей Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради (вих. №01/18-42 від 15.12.2011р.) судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 за період 2008-2010рр. до органів опіки та піклування з питань щодо надання дозволу на відчуження житла за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гомельська, 55/48, в якому зареєстрований та проживає ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, не звертались. Дозволів на відчуження (продаж, дарування, обмін) зазначеної квартири органом опіки та піклування не надавалось, відповідне рішення Ленінською районною радою не приймалось (т.1 а.с. 87). Аналогічну позицію в ході судового розгляду справи місцевим судом висловив представник органів опіки та піклування.

Отже, оспорюваним договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 02.03.2010 року порушено права позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який згідно наведених вище доказів, був зареєстрований у спірній квартирі з 10.01.1995 року, проживав у ній разом з батьками, а на час укладення вказаного договору був неповнолітнім (мав повні 17 років).

Доказів того, що позивач ОСОБА_6 не проживав за вказаною адресою на час вчинення осопрюваного договору купівлі-продажу суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів не заявлено.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_2 про наявність підстав для визнання оспорюваних довіреностей та договору купівлі-продажу недійсними лише в 1/2 частині, на яку в спірній квартирі претендує позивачка ОСОБА_5, - є безпідставними та не спростовують правильність висновків суду щодо недійсності оспорюваних правочинів у цілому, зважаючи на те, що на час їх укладення спірне нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя, співвласник на відчуження майна згоди не надавав, висновок органу опіки та піклування не надавався, а довіреність була посвідчена за недійсним паспортом довірителя.

Письмова розписка від 02.03.2010 року, згідно якої ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_4 за продаж спірної квартири 49800,0 грн., оригінал якої оглянуто судом апеляційної інстанції (а.с. 186 у т. 4), - не спростовує правильність викладених вище висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними оспорюваних довіреності та договору, а також не доводить факту обізнаності співвласника ОСОБА_5 про відчуження спірного майна та не свідчить про отримання цих коштів або їх частини позивачами.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч.2 цієї статті - особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Встановивши факт набуття подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_9 спірної квартири АДРЕСА_6 під час шлюбу і за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, - місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину спірної квартири, приймаючи до уваги, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Разом з тим, колегія вважає за необхідне скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовної вимоги про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1/2 частини квартири АДРЕСА_7 з ухваленням у скасованій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаної вимоги, зважаючи на наступне.

Вимогами ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом вказаної норми закону предметом віндикаційногопозову може бути виключно лише індивідуально визначена річ.

Судом встановлено, що поділ майна між колишнім подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_9, за життя останнього, не проводився.

За викладених вище обставин, при розгляді даної справи місцевий суд дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної квартири, однак позовна вимога про виділ вказаної частини у натурі не заявлена, що свідчить про неможливість витребування з чужого незаконного володіння речі, а саме 1/2 частини квартири, яка не є індивідуально визначеною. Крім того, позивачкою взагалі не надано доказів про можливість реального поділу спірної квартири, що є обов'язковою умовою для забезпечення можливості витребування відповідної її частини.

Колегія також не погоджується з оскаржуваним рішенням місцевого суду в частині задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_7, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Правовий аналіз положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що державний реєстратор та нотаріус є спеціальними суб'єктами, на яких покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав та здійснення інших повноважень, передбачених законами України.

Таким чином, позови про внесення, виключення, зміну будь-яких записів в Державному реєстрі прав пред'являються до державного реєстратора органів державної реєстрації прав, утворених Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, та/або нотаріуса, як спеціального суб'єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора.

Однак, позов в частині скасування державної реєстрації права власності не пред»явлений до належного відповідача, тому не підлягає задоволенню.

Доводи про те, що ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, за життя було складено заповіт, що на спадщину ОСОБА_9 претендує його син ОСОБА_6, за заявою якого 11.04.2015 року у Другій дніпропетровській державній нотаріальній конторі заведено відповідну спадкову справі за №305/2015; на спадщину ОСОБА_9 претендує ОСОБА_15, яка у лютому 2018 року звернулась до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_9, посилаючись на те, що вона була співмешканкою померлого, та 16.02.2018 року отримала постанову державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру; свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_9 щодо спірної квартири не видавались, що підтверджуються постановою державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контор від 16.02.2018 року, яка долучена до матеріалів справи, - не спростовують правомірність висновків суду про визнання оспорюваних правочинів недійсними та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки оскаржуваним рішенням не вирішувалось питання щодо спадкування майна ОСОБА_9, відповідні позовні вимоги не заявлялись; оскаржуваним судовим рішенням питання про права та інтереси спадкоємців ОСОБА_9 не вирішені.

Разом з тим, зазначення в мотивувальній частині оскаржуваного рішення про те, що ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9 - є помилковим та зайвим, оскільки перебуває за межами позовних вимог; питання щодо спадкування майна ОСОБА_9 при розгляді даної справи не вирішувались. Однак, наведене помилкове твердження місцевого суду не вплинуло на правильність оскаржуваного судового рішення в частині висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання оспорюваних правочинів недійсними та визнання за позивачкою права на 1/2 частину спірної квартири.

Доводи представника відповідача ОСОБА_4 про необхідність відмови у задоволенні позовних вимоги у зв»язку з порушенням строку позовної давності - є безпідставними.

Так, за змістом ст. 29 КпШС України та ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як встановлено місцевим судом, на час розірвання шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_9 майнового спору не мали, що підтверджується, зокрема, змістом рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 1999 року про розірвання шлюбу вказаних осіб (а.с. 85-86 т.1). Після розлучення позивачка разом з сином залишились проживати та до цього часу зареєстровані у якості проживаючих у спірній квартирі.

Згідно пояснень позивачки, після розлучення між нею та ОСОБА_9 існувала домовленість щодо розподілу спільного майна подружжя, згідно якої їй і сину залишилась спірна квартира. На виконання такої домовленості позивачі постійно безперешкодно проживали у спірній квартирі, вважали її своїм майном, а ОСОБА_9 передав ОСОБА_5 обидва оригінальних примірника договору купівлі-продажу спірної квартири (увесь час вони знаходились у ОСОБА_5 та були оглянуті в судовому засіданні суду першої інстанції).

Зважаючи на наведене вище, колегія приймає до уваги доводи позивачів, що про порушення свого права щодо спірної квартири вони дізнались після укладення оспорюваних правочинів; про виготовлення ОСОБА_9 дублікатів правовстановлюючих документів на спірне житло та наявність у нього намірів щодо оформлення оспорюваних довіреності та договору купівлі-продажу ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_6 відомо не було, що підтверджується викладеними вище доказами, зокрема, доведеним фактом відсутності письмової згоди співвласника на відчуження спірної квартири.

Доказів того, що позивачі не проживали у спірній квартирі на час вчинення осопрюваного договору купівлі-продажу чи до його укладення - суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів не заявлено.

Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку, що про порушення свого права позивачка ОСОБА_5 могла дізнатись та дізналась не раніше лютого 2010 року. Позивач ОСОБА_6 набув повноліття 09.12.2010 року, для нього перебіг строку позовної давності починається не раніше вказаної дати. З первісним позовом у даній справі позивачі звернулись до суду 27.07.2012 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на а.с. 6 у т. 1.

Отже, питання щодо строку позовної давності підлягає вирішенню за нормами діючого Цивільного кодексу України 2003 року.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до письмовий матеріалів даної цивільної справи, журналів та звукозаписів судових засідань, до ухвалення оскаржуваного рішення місцевим судом ні відповідачами особисто, ні їхніми представниками не було заявлено про застосування позовної давності. Отже, доводи апелянта про відмову у задоволенні позовних вимог у зв»язку з пропуском трирічного строку позовної давності - не можуть бути прийняті до уваги судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та витребування 1/2 частини квартири відмовлено; враховуючи, що при зверненні із уточненою позовною заявою, якою було збільшено обсяг позовних вимог; позивачіами не було сплачено судовий збір; приймаючи до уваги ставки судового збору на час подачі позову та його подальшого уточнення, з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 необхідно достягнути судовий збір на користь держави в розмірі по 355,85 грн., з кожного. У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, з ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в розмірі по 229,26 грн. на користь кожного з позивачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення необхідно частково скасувати та ухвалити у скасованій частині нове судове рішення, розподіливши також судові витрати у справі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2016 року в частині скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_7, загальною площею 69,5 кв.м.; в частині витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1/2 частини квартири АДРЕСА_7 загальною площею 69,5 кв.м. та в частині розподілу судових витрат- скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_7, про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1/2 частини вказаної квартири - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі по 355 (триста п'ятдесят п'ять) грн. 85 коп., з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 26 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 26 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді