Постанова
Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 560/1408/16-ц
провадження № 61-8665 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

представник позивача Плеханов Юрій Олексійович,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача Коваль Іван Миколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 червня 2017 року у складі судді Годунова С. С. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Хилевич С. В., Бондаренко Н. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У грудні 2016 року ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Луцький прикордонний загін) звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 з усіма членами сім`ї із службового житлового приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Позов мотивовано тим, що рішенням житлової комісії Луцького прикордонного загону від 02 лютого 2016 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 було надано військовослужбовцю Луцького прикордонного загону старшому прапорщику ОСОБА_1 зі складом сім`ї дві особи ( ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_2 , 2002 року народження). Дана квартира є службовим житлом ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом начальника Луцького прикордонного загону від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за пунктом "и" (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14 грудня 2016 року його виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення. Командування ІНФОРМАЦІЯ_2 неодноразово зверталося з відповідними листами до ОСОБА_1 про необхідність звільнити займане службове житло за вказаною адресою, однак останній житло не звільняє.

У зв`язку з наведеним, позивач просив виселити відповідача разом з усіма членами сім`ї на підставі статей 118, 121, 124 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК), пунктів 2.1, 2.6, 2.12, 2.13, 2.21, 2.22 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040 від 20 грудня 2007 року.
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 червня 2017 року Луцькому прикордонному загону відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користується зазначеною пільгою, оскільки працював у м. Дубровиця з 26 лютого

2001 року, що значно перевищує десятирічний строк служби Членом та членом його сім`ї є дитина - дочка ОСОБА_2 , 2002 року народження, яку він виховує один.
Оскільки правовідносини між сторонами врегульовані законом (Житловим Кодексом Української РСР), а нормативний акт, яким відповідач обґрунтовує виселення відповідачів - Інструкція, в частині встановлення додаткових, порівняно з законом, підстав для виселення, прийнята за межами повноважень, встановлених законом, то у суду відсутні підстави для застосування п.п. 2.21, 2.22 Інструкції.
Крім того, позивач не надав суду доказів належності виділеної відповідачу квартири АДРЕСА_3 до числа службової.
Згідно висновків місцевого суду відповідач ОСОБА_1 та член його сім`ї - дочка ОСОБА_2 без забезпечення іншим житлом не можуть бути виселені із спірного житла, а тому відсутні підстави для задоволення позову та виселення відповідача.
Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Луцького прикордонного загону відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що абзац сьомий пункту 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, забороняє виселяти без надання іншого жилого приміщення одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ним.

Відповідач підпадає під визначення одинокої особи і в розумінні Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» оскільки не перебуває у шлюбі, проживає самотньо без дружини, має на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_3 , 2002 року народження, тому за аналогією права до його прав та обов`язків з приводу користування спірним службовим житлом необхідно застосувати поняття «одинокий батько», що, за своїм змістом, при вирішенні спірних правовідносин слід розуміти як одиноку особу.
Крім того, апеляційний суд врахував надану відповідачем в ході апеляційного розгляду справи ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року, якою залишено без змін постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 31 липня 2017 року про поновлення його на військовій службі на посаді інспектора прикордонної служби 1 категорії З відділення інспекторів прикордонної служби «Дубровиця» II категорій (тип Б) Луцького прикордонного загону, з чого вбачається, що ОСОБА_1 продовжує і далі виконувати свої публічно-правові обов`язки, проходячи військову службу, а тому потребує права користування спірним службовим жилим приміщенням.
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства вважав правильними висновки місцевого суду про відмову у задоволенні позову, оскільки суд не вправі самостійно обирати спосіб захисту права позивача. Тобто наявність підстави, яка забороняє виселяти осіб без надання іншого жилого приміщення, тоді як позивач вимагає їх виселення без надання іншого жилого приміщення, вказує про неможливість захистити права Луцького прикордонного загону у тій правовій формі, якій він вимагає.
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року поштовим засобом зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та яка передана до Верховного Суду у лютому

2018 року, Луцький прикордонний загін просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами застосовано закон, який не поширюється на спірні правовідносини та не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Позивач вважає, що відповідач підлягає виселенню з підстав, зазначених у позовній заяві. У касаційній скарзі наводить обставини, якими обґрунтовував позов про виселення.
ОСОБА_1 аргументуючи відзив на касаційну скаргу посилається на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, у зв`язку із чим просив касаційну скаргу, залишити без задоволення.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 березня 2018 року вказана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судом встановлено, що з 26 лютого 2001 року ОСОБА_1 проходив військову службу у відділі прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
Рішенням житлової комісії Луцького прикордонного загону від 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 як старшому прапорщику зі складом сім`ї у дві особи (відповідач та дочка ОСОБА_3 , 2002 року народження) надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 37,84 кв. м. Дана квартира входить до фонду службового житла Луцького прикордонного загону.
25 лютого 2016 року між сторонами укладено договір про користування житловим приміщенням, за умовами якого, зокрема, у разі вибуття користувача для проживання (проходження служби) до іншого населеного пункту або в інше приміщення в тому ж населеному пункті даний правочин вважається розірваним з дня складання акта приймання-передавання.
Цього ж дня складено акт приймання-передавання, за яким наймач здав, а наймодавець прийняв спірне службове житло.
На підставі рішення Луцького прикордонного загону від 06 жовтня

2016 року позивачем попереджено старшого прапорщика ОСОБА_1 про дострокове розірвання контракту.
13 грудня 2016 року наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за пунктом "и" частини шостої із застосуванням частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14 грудня

2016 року старшого прапорщика, інспектора прикордонної служби 1 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Дубровиця" II категорії (тип Б), який звільнений з військової служби за пунктом "и" (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини шостої із застосуванням частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» без права носіння військової форми одягу було виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення з вислугою років, яка становить: календарна - 17 років 9 місяців 25 днів, пільгова - 7 років

8 місяців 26 днів, загальна - 25 років 6 місяців 21 день та виплатою компенсації невикористаної щорічної відпустки за 2016 рік та надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, надбавки за особливі умови служби, пов`язані з підвищеним ризиком для життя, премії та додаткової грошової нагороди.
6 грудня та 9 грудня 2016 року балансоутримувач попередив відповідача про необхідність звільнення службової квартири АДРЕСА_3 у зв`язку з припиненням службових відносин між сторонами.
Вказаних вимог ОСОБА_1 не виконав та службове приміщення не звільнив.
Статтями 118, 121 ЖК України передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Згідно статті 125 ЖК Українибез надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, а також осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Пунктом 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку.
Разом з тим, абзац сьомий пункту 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, забороняє виселяти без надання іншого жилого приміщення одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ним.
Встановивши, що відповідач підпадає під визначення одинокої особи, проживає лише з неповнолітньою дитиною - дочкою ОСОБА_3 , яка є непрацездатною та знаходиться на його утриманні, а також, що відповідач працював у позивача, який надав службове житло більше 10 років, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідача з неповнолітньою дитиною із службового приміщення без надання іншого житла.
Суди правильно виходили з того, наявність підстави, яка забороняє виселяти осіб без надання іншого жилого приміщення, при тому, що позивач ставить питання про виселення саме без надання іншого жилого приміщення, вказує на неможливість захистити права Луцького прикордонного загону у обраний позивачем спосіб.
Доводи касаційної скарги про неправильність застосування судами норм матеріального права спростовуються змістом зазначених вище норм матеріального права та ґрунтуються на неправильному їх розумінні і тлумаченні позивачем.
За своїм змістом доводи касаційної скарги зводяться до викладу обставин і норм права, на які позивач посилався у позовній заяві та якими обґрунтовував заявлені вимоги.
Вказаним обставинам і доводам суди попередніх інстанцій дали належну оцінку, правильно застосувавши норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, з урахуванням та в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.
При цьому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 без задоволення.
Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська