Справа №461/8049/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: 79011, м. Львів, Людкевича, 1; ІНФОРМАЦІЯ_1; ІПН: НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (адреса проживання: 79011, м. Львів, Людкевича, 1; ІНФОРМАЦІЯ_2; ІПН: НОМЕР_2) про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2 із позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дітей на загальну суму 39 991,58 грн.

В обґрунтування свого позиву покликається на те, що з 03 березня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. 15 липня 2000 року, під час перебування у шлюбі, у Позивача та Відповідача народився син - ОСОБА_3, а 09 липня 2007 року донька - ОСОБА_4, які проживають разом із матір'ю за адресою м. Львів, вул. Людкевича, 1.. 22 вересня 2016 року рішенням Галицького районного суду міста Львова шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 23 грудня 2016 року рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення Галицького районного суду міста Львова було змінене, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення з абзацу 15 твердження, що сторони понад п'ять років проживають окремо не ведуть спільного господарства. Вказує, що з червня 2016 року неповнолітні діти позивача та відповідача, які приживають разом з матір'ю, перебувають на її повному утриманні, відповідач не бере жодної участі в утриманні дітей. Відповідач є матеріально забезпеченою людиною, він є учасником (засновником) та керівником значної кількості підприємств та господарських товариств, на його ім'я зареєстровано декілька об'єктів житлової та комерційної нерухомості, яка здається в оренду, а також ряд земельних ділянок. Однак, у добровільному порядку відповідач відмовляється компенсувати позивачу понесені нею витрати на утримання їх спільних неповнолітніх дітей. Станом на даний час неповнолітній син є студентом першого курсу денної форми навчання Інституту гуманітарних та соціальних наук НУ «Львівська політехніка» (форма навчання - навчання за кошти фізичних осіб). Дочка є учнем 4 класу ЗСШ № 27. З метою всебічного розвитку донька відвідує платні гуртки та курси, танцювальну студію, художню студію, додаткові заняття з англійської мови та басейн, відтак просить суд стягнути на її користь половину понесених витрат.

22 грудня 2017 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та заперечив проти задоволення такого. У своєму відзиві покликається на те, що позивачем наведено перелік витрат, частина яких є не обґрунтованою, а інша частина не може відноситися до поняття додаткових витрат на утримання дітей. Вказав, що не ухиляється від утримання своїх дітей, чи сплати аліментів, навпаки постійно бере у цьому активну участь, шляхом передачі грошових коштів у готівковій формі. Відповідач не позбавлений батьківських прав, однак позивачка чинить постійні перешкоди у участі відповідача в процесі виховання дітей. Витрати, про які зазначає позивач жодній з позицій не були узгоджені з відповідачем, є необґрунтованими та занадто значними. Додатково зазначив. що єдиним юридичним фактом з настання якого можна починати відчислювати строк, з якого відповідач міг не надавати позивачу грошові кошти на утримання дітей є дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а саме 23 грудня 2016 року.

17 січня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначила, що відповідач помилково вважає, що єдиним юридичним фактом, з настанням якого можна починати обраховувати строк, з якого відповідач міг не надавати позивачу грошові кошти на утримання дітей є дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили - 22 вересня 2016 року, так як відповідно до вимог чинного законодавства факт перебування батьків у зареєстрованому шлюбі не має презумпційного значення для встановлення факту належного виконання ними обов'язків, передбачених ст.ст. 180, 185 СК України. Зазначила що твердження відповідача про те, що він не ухиляється від утримання своїх дітей чи сплати аліментів, навпаки постійно бере у цьому активну участь шляхом передачі грошових коштів у готівковій формі є голослівним та не підтвердженим жодними доказами. Більше того, саме у зв'язку з тим, що відповідач не бажає в добровільному порядку виконувати свої обов'язки, передбаченні ст. 180 СК України позивач вимушена була зверталися за судовим захистом, з метою стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей.

Ухвалою судового засідання від 31 січня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування у ПП «ОСОБА_5 Україна» доказів (інформації), зокрема чи ОСОБА_3 знаходився на лікуванні в ПП «ОСОБА_5 Україна»; яке та коли саме призначалось лікування; яка вартість обстеження та лікування із підтвердженням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задовільнити повністю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, позовні вимоги заперечив в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволені позову.

В судовому засіданні представник позивача, за довіреністю, ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача, за довіреністю, ОСОБА_7 позовні вимоги заперечив, покликаючись на їх необґрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до часткового задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

03 березня 1994 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 358.

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сина - ОСОБА_3 та донька - ОСОБА_4.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року, рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року було змінене, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення з абзацу 15 твердження, що сторони понад п'ять років проживають окремо не ведуть спільного господарства.

Таким чином, дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили вважається 23 грудня 2016 року.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом та ін.). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року, стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, тобто участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.

Верховний суд України у Постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс 17 надає правовий висновок, щодо застосування ст. 185 СК України, зокрема вказує, що положення ст. 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

З аналізу даних норм та позицій Верховного Суду України слід прийти до висновку, що не всі перелічені позивачем витрати можуть відноситися до поняття додаткових витрат на утримання дітей в розумінні статті 185 СК України.

Зокрема, не є додатковими витратами на утримання дітей наступне.

Оплата проїзд сина до м. Києва та у зворотному напрямку 716,7 грн., так якдана сума не може вважатися додаткової витратою на утримання дитини, у зв'язку і тим, що не вказано, якими особливими здібностями, хворобою вона викликана. Відповідно така не підлягає задоволенню, як необґрунтована.

Оплата оздоровчого відпочинку доньки у с. Пилипець, Міжгірського району, Закарпатської області (Гранд готель «Пилипець») за період з 08 липня 2017 року по 18 липня 2017 року - 6 100,00 грн. та оплата пального на проїзд на оздоровчий відпочинок - 626 грн. Дані витрати не можуть вважатися додатковими витратами на утримання дітей у зв'язку з тим, що сума грошових коштів була витрачена ОСОБА_1 не для розвитку особливих здібностей доньки або її певною хворобою, а за туристичну послугу (як убачається із квитанції до прибуткового касового ордера від 12 червня 2017 року виданого ФОП ОСОБА_8Е (туроператор «Join UP») на ім'я ОСОБА_1, в якій вказано, що оплата у розмірі 12 200,00 грн. здійсненна на підставі «За тур. послуги по Україні»), що в розумінні ст. 185 СК України не відноситься до додаткових витрат на утримання дітей.

Щодо оплати занять доньки у культурно-спортивному комплексі «Євроспорт» - 1900,00грн., то слід зазначити, що позивачем для підтвердження сплачених сум додані два фіскальні чеки від30.07.16 та 18.01.17 по 1 950,00 грн. кожен. В даних чеках вказано, що оплата здійснюється за «плавання 2 Р. 6 міс.». За чиї послуги плавання здійснення оплата цих сум не вказано, відповідно підтвердження, що оплачувалися послуги плавання доньки, позивачем не надано. Окрім того, не доведено суду, що донька відвідує спортивні секції по плаванню.

Щодо оплата канцелярських товарів для навчання доньки - 2 025,77 грн. оплата одягу та взуття для сина та доньки - 23 677,00 грн., то дані суми не підпадають під поняття додаткових витрат на утримання дітей, оскільки не пов'язані з розвитком особливих здібностей, таланту у сина чи доньки, а відносяться до загальної категорії аліментів.

Оплата стоматологічного лікування доньки - 2 695,00 грн. не може братися до уваги, як підтвердження понесення додаткових витрат на утримання дітей, оскільки згідно з доданої позивачкою довідки виданою ПП ОСОБА_9 оплата послуг по лікування зубних рядів було здійснено 06 червня 2016 року тобто до моменту розірвання шлюбу.

Щодо оплати медикаментів для лікування доньки, придбаних відповідно до рецептів лікарів - 2 297, 93 грн. та оплати навчальних матеріалів для поглибленого вивчення англійської мови сином - 295 грн., то позивачем не надано доказів на підтвердження понесення витрат на утримання доньки на вказану нею суму грошових коштів.

Окрім того, позивач ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь з відповідача ОСОБА_2 додаткові витрати, зокрема оплату вартості медикаментів та медичних послуг МЦ «Новодерм» (ПП «ОСОБА_5 Україна») необхідних для лікування сина (діагноз Вугрева хвороба. Постакне) 24 355,31 грн. та оплату медикаментів для лікування сина, придбаних відповідно до рецептів лікарів - 2 694, 45 грн., на що слід зазначити наступне.

22 лютого 2018 року судом отримано відповідь на запит, з якого убачається, що ОСОБА_3 знаходився на лікуванні в ПП «ОСОБА_5 Україна» з діагнозом: «Вугрева хвороба. Постакне» в такий період: з 08 грудня 2016року.Фрису ОСОБА_10 призначалось лікування: PReP з С02 лазерним шліфуванням №2, KART терапія №4, Саліциловий пілінг. Рекомендовано Таблето та мезе - терапія, лабораторні обстеження. Загальна вартість послуг ОСОБА_3 склала 14 170 (Чотирнадцять тисяч сто сімдесят) грн..

Беручи до уваги наведені обставини, суд вважає, що позов цій частині підлягає до задоволенню, в звязку з чим з відповідача на корись позивача слід стягнути оплату вартості медикаментів та медичних послуг на лікування сина у розмірі 13 524,88 грн. (24 355,31 + 2 694,45 / 2).

На підставі ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, та керуючись ст.ст. 180, 185 Сімейного Кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: 79011, м. Львів, Людкевича, 1; ІНФОРМАЦІЯ_2; ІПН: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: 79011, м. Львів, Людкевича, 1; ІНФОРМАЦІЯ_1; ІПН: НОМЕР_1) 13 524,88 грн. додаткових витрат на лікування дитини.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Р.Волоско.