Справа № 170/484/17 Головуючий у 1 інстанції: Жевнєрова Н.В.
Провадження № 22-ц/773/266/18 Категорія: 27 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

з участю секретаря - Губарик К. А.,

представника позивача - Місюри І. В.,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного «Державний ощадний банк України» на рішення Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року та додаткове рішення Шацького районного суду Волинської області від 17 січня 2018 року,

В С ТА Н О В И В:

07 серпня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося в суд з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі кредитного договору №3808 від 13 березня 2008 року, укладеного між ВАТ«Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, позичальник отримав кредит на споживчі потреби в сумі 100000 грн. під 16% річних, на 120 місяців, зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 12 березня 2018 року. Додатковою угодою № 1 від 05 червня 2009 року в пункт 1.1 кредитного договору внесено зміни щодо відсоткової ставки, яку змінено з 16% річних на 17% річних. З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком, позичальником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки № 4420 від 13 березня 2008 року, згідно з умовами якого поручитель зобов'язалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього. У зв'язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість. Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 06 липня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 111185,82 грн. Оскільки відповідач не виконав рішення суду, банк продовжував нараховувати на прострочену заборгованість відсотки і штрафні санкції, які на сьогоднішній день не погашені. Крім того, позичальником 28 грудня 2016 року здійснено останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 100,00 грн., що свідчить про визнання ним боргу перед банком. Станом на 03 серпня 2017 року загальна сума заборгованості за відсотками, комісіями, сплатою пені, неустойки, 3% річних та втрат банку від інфляції за кредитним договором №3808 від 13 березня 2008 року за період з 10 червня 2010 року по 03 серпня 2017 року становить 431439,19 грн., зокрема, 41005,62 грн. - заборгованість за процентами, 209536,59 грн. - загальна сума пені, 22446,69 грн. - загальна сума 3% річних, 158450,29 грн. загальна сума втрат банку від інфляції. Тому представник позивача просив стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість в розмірі 431439,19 грн. за кредитним договором №3808 від 13.03.2008 року та судові витрати у справі.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року в позові Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Шацького районного суду Волинської області від 17 січня 2018 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2, витрати, пов'язані з розглядом справи, в розмірі 7 000 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду позивач, покликаючись на необґрунтованість та незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення суду в частині відмови у позові про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду позивач, покликаючись на необґрунтованість та незаконність додаткового рішення, просив скасувати це рішення та відмовити ОСОБА_2 у стягненні з позивача витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У відзивах на апеляційні скарги відповідач ОСОБА_2 зазначив про необґрунтованість та безпідставність апеляційних скарг і просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення в даній справі - без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині відмови в позові до ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у справі, а також що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин.

Однак погодитися з такими висновками суду не можна з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі кредитного договору № 3808 від 13 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, позичальник отримав кредит на споживчі потреби в сумі 100 000 грн. під 16% річних, на 120 місяців, зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 12 березня 2018 року (а.с. 106-109).

Додатковою угодою №1 від 05 червня 2009 року в пункт 1.1 вказаного кредитного договору внесено зміни щодо відсоткової ставки, яку змінено з 16% річних на 17% річних (а.с. 110). З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком, позичальником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки №4420 від 13 березня 2008 року, згідно з умовами якого поручитель зобов'язалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього (а.с. 91, 92).

У зв'язку зі збільшенням відсоткової ставки, додаткова угода з поручителем ОСОБА_4 не укладалась.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 06 липня 2010 року у справі №2-80/10 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором №3808 від 13 березня 2008 року, яка утворилася у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 09 червня 2010 року, в розмірі 111 185,82 грн., зокрема, сума непогашеного кредиту - 94 162 грн., відсотки за користування кредитом - 13 396,17 грн., пеня - 3 627,65 грн. (а.с. 26).

Отже, звернувшись з позовом до суду з вимогою до боржника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та пені, на підставі умов кредитного договору банк змінив таким чином строк виконання основного зобов'язання відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, (а.с. 26, 93, 94).

28 вересня 2010 року банк звернувся до відділу ДВС Шацького РУЮ із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа від 24.09.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості в розмірі 112 395,29 грн. (а.с. 61, 62).

02 грудня 2010 року відкрито виконавче провадження ВП № 23000924, у якому винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, призначено експерта, суб'єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні, проведено оцінку іпотечного майна (а.с. 63-67).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 03 серпня 2017 року загальна сума заборгованості за відсотками, комісіями, сплатою пені, неустойки, 3% річних та втрат банку від інфляції за кредитним договором №3808 від 13 березня 2008 року за період з 10 червня 2010 року по 03 серпня 2017 року становить 431 439,19 грн., з яких: 41 005,62 грн. - заборгованість за процентами, 209 536,59 грн. - загальна сума пені, 22 446,69 грн. - загальна сума 3% річних, 158 450,29 грн. загальна сума втрат банку від інфляції (а.с. 6).

Судом також встановлено, що в період з вересня 2010 року по квітень 2016 року позичальником не здійснено жодної оплати на погашення кредиту за договором № 3808 від 13.03.2008 року (а.с. 113).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що передбачена цією статтею норма не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані спеціальним законом, Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання за ст. 625 ЦК Україні.

Проте такі висновки суду не ґрунтуються на положеннях Закону.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, на яку послався суд в оскаржуваному рішенні стосується спору, який виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про зобов'язання МО України перерахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і не може бути застосована по спору, який виник з кредитних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України.

Таким чином, після ухвалення рішення суду від 06 липня 2010 року про стягнення суми боргу за кредитним договором з відповідача, позивач має право на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та на три проценти річних від простроченої суми боргу, згідно положень ст. 625 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 564/2199/15-ц, який відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, з врахуванням застосування строків позовної давності, про що було заявлено стороною у спорі, стягненню з відповідача в користь позивача підлягають інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми в межах трьохрічного строку позовної давності, а саме: за період з 07 серпня 2014 року по 02 серпня 2017 року.

Виходячи з розрахунку позивача стягненню з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача підлягає: три проценти річних від простроченої суми в розмірі 12787 грн. 22 коп.: з них 8482,32 - 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та 4304,90 - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів; інфляційні нарахування в розмірі 123446 грн. 63 коп.: з них 84415,91- втрат банку від інфляції за рахунок несвоєчасного повернення кредиту та 39030,72 грн. втрат банку від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів.

Разом з тим, не підлягає стягненню з відповідача в користь позивача заборгованість за процентами в розмірі 41 005,62 грн. оскільки проценти за користування кредитом нараховуються кожного місяця, як встановлено судом з 15 вересня 2010 року по 18 квітня 2016 року жодних платежів за кредитом не здійснювалось відповідачем. А тому право банку на звернення з позовом до суду виникло 15 вересня 2010 року, а з позовом до суду банк звернувся 07 серпня 2017 року, а тому стягненню підлягали би відсотки за користування кредитом за період з 07 серпня 2014 року по день звернення з позовом до суду(07.08.2017 року).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14.

Проте, як встановлено з пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції і це підтверджується розрахунком заборгованості за процентами за кредитним договором, що банк припинив нарахування процентів з 01 січня 2013 року(а.с.7).

Таким чином, не підлягають стягненню з відповідача в користь банку відсотки за користування кредитом, нараховані за період з 10 червня 2010 року по 01 січня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що здійснюючи платежі на погашення кредиту, починаючи з 18 квітня 2016 року відповідач визнав суму заборгованості, а тому строк позовної давності не застосовується є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2, починаючи з 18 квітня 2016 року не свідчить про визнання ним боргу, оскільки вчинене поза межами строку позовної давності, а тому строк позовної давності не перервався відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦК України.

Також не підлягає до стягнення з відповідача в користь позивача пеня за несвоєчасну сплату процентів за кредитним договором, оскільки проценти за користування кредитом як встановлено судом не нараховувались банком з 1 січня 2013 року, а тому і немає підстав для стягнення пені в межах строку позовної давності.

Разом з тим, відповідно до вимог апеляційної скарги позивач просив стягнути пеню в розмірі 39594,90 грн. за останній рік, проте не зазначив конкретно за який саме період, а також не надав відповідного розрахунку розміру пені, яку просить стягнути, що позбавляє суд можливості перевірити правильність нарахування пені.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: стягнення з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача 136233 грн. 85 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається: з інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та на три проценти річних від простроченої суми боргу, згідно положень ст. 625 ЦК України в межах строку позовної давності.

Рішення в частині відмови в позові до поручителя ОСОБА_4 не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Що стосується додаткового рішення суду в даній справі, то це рішення підлягає відповідній зміні, а саме: з позивача в користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з розглядом справи (витрати на професійну правничу допомогу) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідно до вимог частини 2 ст.141 ЦПК України та складають 2210 грн.(7000 х ( 136233,88 х 100: 431439,19) : 100).

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір правничої допомоги не доведений належними та допустимими доказами є безпідставними, оскільки спростовується доказами наданими суду для підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, які покладені в основу обґрунтування додаткового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволити частково.

Рішення Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року в даній справі в частині відмови в позові про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 136233 (сто тридцять шість тисяч двісті тридцять три) грн. 85 (вісімдесят п'ять) коп. кредитної заборгованості, яка складається з: 12787 грн. 22 коп. - 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату процентів; 123446 грн. 63 коп. - втрат банку від інфляції за рахунок несвоєчасного повернення кредиту та несвоєчасної сплати процентів.

У решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року в даній справі змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з розглядом справи в розмірі 2210 (дві тисячі двісті десять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді