Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 591/174/15-ц

провадження № 61-492св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідачі: прокуратура Сумської області, Охтирський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Сумської області від 7 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Рибалки В. Г., Ільченко О. Ю., Семеній Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до прокуратури Сумської області, Охтирського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (далі - Охтирський МВ ГУ МВС України в Сумській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), про відшкодування шкоди, завданої діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Позов мотивував тим, що стосовно нього Охтирським МВ ГУ МВС України в Сумській області у 2005-2006 роках порушувалися кримінальні справи № № 06030043, 04530048, 06530029, які згодом були закриті з реабілітуючих підстав. За час перебування його під слідством він втратив заробітну плату, частину пенсії, 7 % акцій підприємства, такими діями йому завдано майнової шкоди на загальну суму

166 тис. грн, з яких на його користь має бути стягнуто 160 тис. грн, а решта -

6 тис. грн - на користь Пенсійного фонду України. Крім того, зазначав, що внаслідок порушення проти нього кримінальних справ йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 2 057 000 грн, оскільки порушені його звичайні життєві зв'язки, істотно погіршився стан його здоров'я і він змушений протягом тривалого часу докладати додаткових зусиль щодо організації свого життя. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив стягнути всі вищезазначені суми з Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Представник прокуратури Сумської області позову не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись, зокрема на те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. Стосовно майнової шкоди, то вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, враховуючи вимоги статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також Положення про застосування указаного закону, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Генерального прокурора України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, за якими розмір майнової шкоди визначає орган, що здійснював досудове розслідування, прокуратура або суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Представник Охтирського МВ ГУ МВС України в Сумській області не визнав позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на відсутність для цього правових підстав.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими. Зокрема, суд виходив із того, що позивач звернувся до суду з неналежним способом захисту права щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, оскільки законом передбачено інший порядок їх вирішення.

Останньою ухвалою апеляційного суду Сумської області від 7 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд належним чином з'ясував та перевірив доводи та заперечення сторін, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтував викладені в рішенні висновки, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі з урахуванням уточненої редакції ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що, закривши провадження у кримінальних справах, йому не пояснили порядку відшкодування шкоди. Спеціальний закон не містить положень про те, що він повинен подавати письмові заяви. Вважає помилковими висновки апеляційного суду щодо недоведеності позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом установлено, що 17 травня 2005 року слідчим прокуратури Великописарівського району Сумської області стосовно ОСОБА_3 порушено кримінальну справу № 04530048 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, та обрано щодо нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2005 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України. Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 2 березня 2006 року вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2005 року скасовано, справу повернуто для проведення додаткового розслідування. 20 лютого 2006 року слідчим Охтирського МВ ГУ МВС України в Сумській області стосовно ОСОБА_3 порушено кримінальну справу № 06030043 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. 26 червня 2006 року за наслідками проведення аудиторської перевірки ЗАТ «Охтиркашляхбуд» стосовно ОСОБА_3 Охтирським міжрайонним прокурором порушено кримінальну справу № 06530029 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України. 28 грудня 2006 року постановою слідчого вказану справу об'єднано зі справою № 06030043 за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. 5 лютого 2007 року постановою старшого слідчого Охтирської міжрайонної прокуратури кримінальну справу закрито за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України. 18 грудня 2006 року справу за обвинуваченням ОСОБА_3 за вчинення здочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, направлено до Охтирського міськрайонного суду Сумської області. 14 березня 2007 року справу за обвинуваченням ОСОБА_3 за частиною першою статті 190 КК України направлено до Охтирського міськрайонного суду Сумської області. Постановою суду від 13 квітня 2007 року кримінальні справи об'єднані в одне провадження. 27 грудня 2007 року ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення за частиною першою статті 190 КК України. Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 січня 2008 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 за частиною першою статті 190 КК України направлено для проведення додаткового розслідування, а постановою старшого слідчого СВ Охтирського МВ УМВС України в Сумській області від 12 квітня 2008 року цю кримінальну справу закрито за пунктом 2 статті 6 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу злочину.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 свої вимоги про відшкодування моральної шкоди мотивував перебуванням під слідством та судом у кримінальних справах №№ 04530048, 06030043 та 06530029, які закриті з реабілітуючих підстав.

Судом установлено, що згідно з матеріалами цивільної справи № 2-77/10 Охтирського міськрайонного суду Сумської області у жовтні 2009 року ОСОБА_3 вже звертався до прокуратури Сумської області, Державного казначейства України та Охтирського МВ УМВС України в Сумській області з позовом, в якому просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду. Посилався на те, що під час перебування під слідством та судом у кримінальних справах №№ 04530048, 06030043 та 06530029 він втратив заробітну плату, пенсію, його майно (акції) знецінилося, позивач зазнав моральних страждань через зміну звичайних життєвих зв'язків, погіршення стану здоров'я.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, визначено відшкодування заподіяної моральної шкоди у сумі 2 700 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 1 червня 2010 року апеляційну скаргу Державного казначейства України відхилено, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2010 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 27 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2010 року змінено в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, стягнуто на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 42 467 грн за рахунок коштів Державного бюджету України; в іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Разом із тим за приписами статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшуковудіяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції (частина перша статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок місцевого суду, із яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні вищевказаного позову.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Зокрема, апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд повинен задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, оскільки кримінальні справи проти нього були закриті, підписки про невиїзд скасовані не були, а порядок відшкодування завданої шкоди йому не було роз'яснено, зазначивши, що ці доводи не підтверджені належними доказами.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він просив суд зобов'язати міліцію надати необхідну постанову про відшкодування матеріальної шкоди, однак судом було пояснено лише порядок відшкодування вказаної шкоди, апеляційний суд вважав такими, що не спростовують висновків суду, вказавши, що у своєму рішенні суд першої інстанції, посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», звернув увагу ОСОБА_3 на те, що він повинен був звернутися до органу досудового розслідування для визначення розміру майнової шкоди та у разі бездіяльності службових осіб Охтирського МВ ГУ МВС України в Сумській області або незгоди з розміром визначеної майнової шкоди мав право оскаржити до прокуратури вищого рівня або до суду.

Крім того, апеляційний суд вважав безпідставними доводи ОСОБА_3 про те, що судом не було витребувано лікарняні картки позивача, посилаючись на те, що наявних доказів у справі було достатньо для вирішення спору по суті заявлених вимог.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, однак вони не містять обставин і фактів на спростування цих висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору. Крім того, доводи касаційної скарги щодо обставин справи та викладення подій зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Так, згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 7 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик