Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 344/14621/14-ц

провадження № 61-1633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторінкасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2016 року у складі колегії суддів: Беркія О. Ю., Мелінишина Г. П., Василишина Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2008 року між акціонерним банком «Київська Русь» (правонаступник якого є ПАТ «Банк «Київська Русь») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1026/1-01-08-2, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 300 000 грн зі сплатою 19,00 % річних строком до 02 квітня 2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 03 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки.

ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконав, допустив утворення заборгованості, яка станом на 05 вересня 2014 року становить 252 724 грн 06 коп. та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 147 213 грн 41 коп., заборгованості із сплати відсотків у розмірі 68 123 грн 65 коп., пені у розмірі 33 019 грн 44 коп., штрафу за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом у розмірі 4 367 грн 56 коп. З урахуванням викладеного банк просив позов задовольнити, стягнути вказану заборгованість із відповідачів солідарно, а також судові витрати.

23 грудня 2015 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області було складено акт, згідно з яким 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було ухвалено вступну та резолютивну частину заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Барашкова В. В. У зв'язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 суддя Барашков В. В. помер, повний текст рішення суду не виготовлено.

Позовну заяву ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Київська Русь» 20 925 грн 34 коп. заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Київська Русь» 209 грн 25 коп. судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

29 липня 2016 року рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію у ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 27 жовтня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором у розмірі 252 724 грн 06 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 147 213 грн 41 коп., заборгованості зі сплати відсотків - 68 123 грн 65 коп., штрафу за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 4 367 грн 56 коп. та пені - 33 019 грн 44 коп.

У задоволені позову до ОСОБА_1, ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» судові витрати у розмірі 5 307 грн 20 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позичальник припинив сплачувати щомісячні платежі з погашення відсотків та щомісячної комісії за кредитним договором від 03 квітня 2008 року з лютого 2012 року, а тому відповідно до положень статтей 525, 526, 1046, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заборгованість у розмірі 252 724 грн 06 коп. підлягає стягненню з останнього на користь банка. При цьому судом встановлено, що при зарахуванні коштів, сплачених позичальником на погашення заборгованості, банк керувався пунктом 2.6 кредитного договору, яким передбачено черговість такого зарахування.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог та залишити в цій частині в силі заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що позовні вимоги ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію у ПАТ «Банк «Київська Русь» в частині розміру заборгованості у сумі 252 724 грн 06 коп. необґрунтовані. Розмір заборгованості за кредитним договором від 03 квітня 2008 року, укладеним між ним та АБ «Київська Русь» складає 20 925 грн 34 коп., та була погашена ним у січні 2016 року.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 03 квітня 2008 року між АБ «Київська Русь» (правонаступник ПАТ «Банк «Київська Русь») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1026/1-01-08-2, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у формі відкличної кредитної лінії у розмірі 300 000 грн зі сплатою 19,00 % річних строком до 02 квітня 2013 року.

Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що ОСОБА_1 зобов'язався щомісячно сплачувати банку комісію у розмірі 0,1 % від суми ліміту кредитної лінії.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором від 03 квітня 2008 року № 1026/1-01-08-2 станом на 05 вересня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 становить 252 724 грн 06 коп. і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 147 213 грн 41 коп., заборгованості із сплати відсотків у розмірі 68 123 грн 65 коп., пені за несвоєчасну сплату суми основного боргу за кредитом у розмірі 33 019 грн 44 коп. та штрафу за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом у розмірі 4 367 грн 56 коп.

Не погоджуючись із вказаним розрахунком, ОСОБА_1 надав суду квитанції про сплату заборгованості за кредитним договором від 03 квітня 2008 року, згідно з якими позичальником за період з 07 травня 2008 року по 10 січня 2011 року на погашення відсотків було сплачено 129 998 грн 12 коп., на погашення прострочених відсотків за період з 11 липня 2008 року по 27 листопада 2012 року сплачено 96 324 грн.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 починаючи з січня 2011 року почав порушувати умови кредитного договору від 03 квітня 2008 року щодо своєчасного повернення відсотків та щомісячної комісії.

Відповідно до пункту 2.9 кредитного договору позичальник зобов'язався у випадку порушення строків повернення кредиту, передбачених пунктами 2.1, 2.2 цього договору, сплатити банку пеню в розмірі відсотків річних, обчислених за подвійною обліковою ставкою Національного банку України, яка діяла в період прострочення, нараховану на суму простроченого платежу, за кожний календарний день прострочення.

Згідно з пунктом 2.4 укладеного кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячно не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем, за яким вони нараховані, а також разом з повним погашенням кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними коштами в місяці, в якому здійснюється погашення.

Пунктом 2.10 укладеного кредитного договору встановлено, що у випадку порушення строків сплати відсотків за користування кредитом, зазначених в пункті 2.4 договору, ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати банку штраф у розмірі 10 відсотків від суми прострочених відсотків за кожний випадок прострочення.

Так, згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статтей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що останній платіж у сумі 1 511 грн 88 коп. позичальником було здійснено 27 листопада 2012 року в рахунок часткової сплати простроченої заборгованості із сплати відсотків та щомісячної комісії за період з 01 січня 2012 року по 31 січня 2012 року.

Починаючи з лютого 2012 року, позичальником коштів на сплату відсотків та щомісячної комісії не вносилося, у зв'язку з чим утворилась заборгованість зі сплати відсотків та щомісячної комісії за період з 01 січня 2012 року по 31 січня 2012 року в сумі 3 696 грн 45 коп. та за період з лютого 2012 року по 02 квітня 2013 року в сумі 72 108 грн 29 коп., а всього заборгованість становила 75 804 грн 74 коп.

07 червня 2013 року на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 було сплачено 83 000 грн, з яких 7 196 грн 26 коп. були зараховано на погашення пені та 75 804 грн 74 коп. - на погашення відсотків.

Згідно з квитанцією від 10 червня 2013 року на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 було сплачено 40 000 грн., з яких 37 253 грн 59 коп. були зараховано банком на погашення тіла кредиту та 2 746 грн 41 коп. - на погашення пені.

Крім того, згідно наявних квитанцій 31 липня 2013 року позичальником було сплачено 1 000 грн, 15 жовтня 2013 року сплачено 16 000 грн, 18 жовтня 2013 року сплачено 17 000 грн, 27 листопада 2013 року сплачено 2 900 грн, а 19 травня 2014 року сплачено 78 633 грн., які банком було зараховано на погашення тіла кредиту.

Таким чином, непогашеним залишилося тіло кредиту в сумі 147 213 грн 41 коп.

Згідно з пунктом 2.6 кредитного договору, якщо сума коштів, яку сплачує позичальник, недостатньо для погашення заборгованості по кредиту, нарахованим відсоткам, пені/штрафу, то позичальник зобов'язаний погасити її у наступній черговості: пені/штрафи за прострочення погашення відсотків; пені/штрафи за прострочення погашення кредиту; прострочені відсотки за користування кредитом; прострочені платежі по погашенню основного боргу; непрострочені відсотки за користування кредитом; погашення основного боргу.

Таким чином, оскільки позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором від 03 квітня 2008 року належним чином не виконував, припинив сплачувати щомісячні платежі з погашення відсотків та щомісячної комісії, починаючи з лютого 2012 року, допустив утворення заборгованості із сплати відсотків та щомісячної комісії, банк правомірно відповідно до пункту 2.6 кредитного договору зараховував кошти, що були сплачені позичальником, у відповідній черговості.

За таких обставин висновок апеляційного суду про те, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 03 квітня 2008 року складає 252 724 грн 06 коп. відповідає встановленим у справі обставинам, а тому передбачені законом підстави для його скасування в частині позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відсутні.

При цьому слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України справа розглядалася апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції. Так, апеляційним судом було заслухано пояснення представника ПАТ «Банк «Київська Русь», а також свої пояснення надавали відповідачі у справі: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_8- представник ОСОБА_3 З'ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, апеляційний суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, висновків апеляційного суду не спростовують.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в частині позову ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - без змін.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржувалось та в касаційному порядку не переглядалось (стаття 400 ЦПК України).

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило