АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року місто Київ.

Справа 761/27534/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/2991/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів : Іванченко М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року, у складі судді Притули Н.Г., ухваленого в приміщенні суду в місті Києві (інформація про час ухвалення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня) в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпродторг ММ», ОСОБА_2 про визначення дій незаконними, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Позивачка, ОСОБА_1 04 серпня 2017 року звернулася до суду з позовом ТзОВ «Спецпродторг ММ», ОСОБА_2, в якому просила визнати дії відповідачів незаконними в частині відмови у наданні фінансової інформації по листу позивача від 06.07.2017 року щодо отримання суми збитків ТОВ «Спецпродторг ММ»; зобов'язати відповідачів надати на адресу позивача фінансову інформацію, яка витребовувалася позивачем листом від 06.07.2017 року; стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму завданої неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, який був її сином. Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями стали позивач - його мати, дружина померлого ОСОБА_2, яка є директором двох суб'єктів господарювання та онук ОСОБА_4. Як зазначає позивач, після смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 вона стала співвласником ТОВ «ТАУРУС 8» та ТОВ «Спецпродторг ММ», тому має право на отримання інформації щодо своїх коштів, що вкладені в дані підприємства та інформації по діяльності даних суб'єктів господарювання. Тому, 06 липня 2017 року позивачем було направлено листи із проханням надати фінансову інформацію щодо діяльності зазначених суб'єктів господарювання, проте відповідачами було відмовлено у наданні зазначеної інформації. Позивач зазначає, що фінансову інформацію відповідачі приховують від неї навмисно. Окрім того, зазначеними діями, позивачу було завдано маральної шкоди, внаслідок чого позивачем були втрачені нормальні життєві зв'язки, був змінений налагоджений спосіб життя, та позивач була вимушена докласти додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї сім'ї.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпродторг ММ», ОСОБА_2 про визначення дій незаконними, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що судом помилково ототожнено поняття загальні письмові пояснення з приводу обставин спричинення збитків підприємству, на отримання яких позивач має право за Законом "Про інформацію" та поняття фінансової та бухгалтерської документації, яка повинна надаватися в межах іншого чинного законодавства (ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Суд не врахував, що позивач від відповідачів намагалась отримати письмові пояснення, які не відносяться до комерційної таємниці. Судом проігноровано, заявлені позивачем вимоги з приводу не надання відповідачами відповіді із письмовими пояснення по суті завданих збитків по підприємству за період із 13 квітня 2013 року. Суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 не є директором ТОВ «Спецпродторг ММ» , так як зміни з цього приводу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в установленому Законом порядку не вносились.

У відзиві на апеляційну скаргу до апеляційного суду ОСОБА_2, вказувала на те, що ОСОБА_1 не є учасником ТОВ «Спецпродторг ММ», її вимога надати будь-яку інформацію щодо діяльності підприємства є незаконною. Також посилалася на те, що вона не є директором ТОВ «Спецпродторг ММ», а в товаристві після смерті її чоловіка не має жодного учасника, так як не можливо скликати Загальні збори та внести будь-які зміни до Статуту товариства.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Представники відповідачів до суду не з'явились, про розгляд справи повідомлені.

Відповідач ОСОБА_2 просила розглянути справу без її участі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати заяви громадян, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги (ст. 18 ЗУ «Про звернення громадян»).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О. від 26.11.2013 року №3-946, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_3 є син ОСОБА_4 на 1/3 частку, дружина ОСОБА_2 на 1/3 частку, мати ОСОБА_1 на 1/3 частку. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/2 частки в статутному капіталі ТОВ «Спецпродторг ММ» та 1/2 частки в статутному капіталі ТОВ «ТАУРУС 8». ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частки в статутному капіталі.

Згідно з Витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України від 23.10.2017 року, засновником ТОВ «Спецпродторг ММ» є ОСОБА_3, керівником товариства з 22.02.2012 року є ОСОБА_2

17.01.2017 року ОСОБА_2, як директор ТОВ «Спецпродторг ММ» написала заяву про звільнення за власним бажанням.

Наказом ТОВ «Спецпродторг ММ» №01 від 17.01.2017 року, ОСОБА_2 звільнено з посади директора ТОВ «Спецпродторг ММ» згідно з заявою про звільнення за власним бажанням.

Копію заяви про звільнення та наказ про звільнення ОСОБА_2 направила на адреси ДПІ Оболонського району, Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_1 Адресати, як вбачається із повідомлень, отримали вказані листи в січні 2017 року.

29 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з заявою про вихід із числа засновників ТОВ «Спецпродторг ММ» та ТОВ «ТАУРУС 8».

Окрім того, ОСОБА_1, зазначаючи, що вона є співвласником ТОВ «Спецпродторг ММ», та її представник 06 липня 2017 року на адресу ОСОБА_2 направили лист, який адресований директору ТОВ "Спецпродторг ММ" , в якому вимагали, її як директора товариства, надати письмові пояснення де зазначити, обставини завдання збитків по "Спецпродторг ММ" за період з квітня 2013 року в розрізі місяців та років.

13.07.2017 року ОСОБА_2 направила лист-відповідь в якому пояснень з приводу збитків не надала, з посиланням на відсутність в неї такого обов'язку .

Відмовляючи в задоволенні позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, та встановив, що ОСОБА_1 на даний час не є учасником ТОВ «Спецпродторг ММ», а ОСОБА_2 не є директором Товариства, а тому вона не є уповноваженою особою на надання запитуваної позивачем інформації. Крім того, суд встановив недоведеність позовних вимог в частині спричинення моральної шкоди.

Дослідивши наявні в справі докази та зміст поданої позовної заяви, апеляційний суд встановив, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду, щодо необґрунтованості заявлених вимог відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи скарги з приводу того, що позивач не вимагала від відповідачів будь-якої фінансової та бухгалтерської документації спростовуються змістом поданої позовної заяви, в п. 3, якої вказано, що позивач просила суд зобов'язати відповідачів надати позивачу фінансову інформацію з приводу спричинення збитків товариству за певний період, а тому суд правомірно при вирішенні справи застосовував в тому числі і Закон "Про господарські товариства".

Відповідно до ст. 116 ЦК України:

1. Учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом:

1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом;

2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди);

3) вийти у встановленому порядку з товариства;

4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом;

5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

2. Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Статтею 1 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Товариством з обмеженою відповідальністю відповідно до статті 140 Цивільного кодексу України є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

Згідно з положеннями статті 145 ЦК України та статті 58 Закону вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

Частиною першою статті 167 Господарського кодексу України передбачено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до статті 55 ЗУ «Про господарські товариства» при реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв'язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства. При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника. У цих випадках розмір статутного капіталу товариства підлягає зменшенню.

Право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі. (частина перша статті 100 ЦК України).

Положеннями частини п'ятої статті 147 ЦК України визначено, що частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи-учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено, що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства.

Частиною першою статті 1219 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами.

Прийняття рішення про вступ спадкоємця (правонаступника) учасника до ТОВ (ТДВ) належить до компетенції загальних зборів учасників товариства (пункт 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів»).

Факт одержання статусу спадкоємця учасника товариства лише засвідчує перехід до спадкоємця майнових прав померлого (частка у статутному капіталі, яка належала померлому учаснику товариства) та дає спадкоємцю право на вступ до господарського товариства. Право ж безпосередньої участі в управлінні господарським товариством (корпоративні права) спадкоємці набувають тільки з моменту вступу до господарського товариства, що має бути підтверджено відповідним рішенням загальних зборів товариства (витяг з постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-151гс14).

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_3 рішення загальних зборів, щодо вступу спадкоємців померлого до ТОВ «Спецпродторг ММ» не ухвалювалося.

Тобто, суд дійшов вірного висновку, що позивач не є учасником господарського товариства, а тому вона не має права вимагати інформацію про обставини спричинення збитків товариству.

Стосовно доводів про те, що в листі позивач просила ОСОБА_2 надати пояснення, за той період, коли вона була директором товариства, з приводу обставин завдання йому збитків, то колегія вважає, що ОСОБА_2, не зобов'язана, як директор товариства звітувати перед позивачем з цього приводу.

При цьому апеляційний суд виходить з таких положень Статуту.

10.1. Управління Товариством здійснюється Загальними зборами Учасників Товариства, та Директором Товариства.

10.8. Директор Товариства здійснює поточне керівництво діяльністю Товариства і несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань. Директор обирається Зборами Учасників Товариства.

10.9. Директор Товариства підзвітний Зборам Учасників Товариства. Директор Товариства організує виконання рішень Зборів Учасників Товариства. Директор не вправі приймати рішення/обов'язкові для Учасників Товариства

10.10.Директор готує балансовий звіт про підсумки діяльності Товариства за поточний рік та подає його на затвердження Зборів Учасників Товариства. Директор не менше одного разу на рік звітує перед Зборами Учасників про роботу та стан справ Товариства.

Доводи скарги з приводу того, що ОСОБА_2 є директором товариства до цього часу, а тому зобов'язана була, як керівник юридичної особи надати відповідь на поставлені в листі питання, то колегія суддів вважає, що суд вірно встановив, що ОСОБА_2 не є керівником ТОВ "Спецпродторг ММ".

Наявність запису Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про те, що ОСОБА_2 є керівником ТОВ «Спецпродторг ММ» з 22.02.2012 року не дають підстав вважати, що остання є керівником зазначеного товариства, оскільки відповідно до наявних в матеріалах справи документів вбачається, що остання була звільнена з посади виконувача обов'язки детектора товариства 17.01.2017 року про що було повідомлено відповідні органи.

Доводи скарги з приводу порушення відповідачами Конституційних прав позивача на отримання інформації, колегія також вважає безпідставними.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 50 Конституції передбачено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Кожному гарантується право вільного доступу до інформації про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її поширення. Така інформація ніким не може бути засекречена.

Так, як запитувана позивачем інформація не відноситься до визначеної інформації в ст. 50 Конституції, та позивач не навела Закон, відповідно до якого відповідачі були зобов'язані надати безпосередньо їй пояснення з приводу збитків спричинених товариству, суд дійшов вірного висновку про те, що, суд не має права зобов'язувати відповідачів вчиняти дії, які не передбачені Законом.

Посилання на порушення Закону Україну "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян" також є недоведеними, оскільки на лист позивача відповідь відповідачем ОСОБА_2 була надана.

При цьому відсутність у відповіді детальних пояснень з приводу обставин спричинення збитків товариству, під час періоду, коли відповідач обіймала посаду директору на правильність висновків суду не впливає з огляду на вищевикладені в постанові обставини та норми права.

Колегія суддів роз'яснює позивачу, що обставини спричинення збитків товариству в 2013-2015 році можуть бути встановлені судом під час розгляду справи про виділ частки із статутного капіталу товариства, шляхом проведення бухгалтерського аудиту товариства, та витребування судом від товариства необхідних документів.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з такого:

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (пункт 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 зазначеної постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні.

Згідно ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем до суду не надано жодного доказу на підтвердження спричинення йому шкоди та не обґрунтовано розмір цієї шкоди.

Крім того, не надано доказів наявності винних дій відповідачів, а тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо не обґрунтованості доводів позивача про завдання йому моральної шкоди.

Суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Доводи скарги про те, що рішення є невмотивованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом не враховано фактичні обставини справи, неправильно застосовано норми процесуального права, не досліджено наявні докази не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, і відповідно не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на державу, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 30 березня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.