провадження 2/201/471/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кедр" і управління-служба в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження майна і вилучення запису про іпотеку з державного реєстру, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, 11 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження майна і вилучення запису про іпотеку з державного реєстру, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 02 серпня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», правонаступник якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 020806-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2219. Вказаний договір було укладено з метою забезпечення зобов'язань позичальника - ТОВ «Кедр» за договором про надання кредитної лінії в режимі овердрафту № 220805-О від 22 серпня 2005 року. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира № АДРЕСА_1, корпус 1 в місті Дніпропетровську. Позивач вважає, що даний договір іпотеки є недійсним, оскільки в іпотечній квартирі на момент укладання договору проживала неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка і на теперішній час продовжує проживати у вказаній квартирі. Крім того, в квартирі зареєстровані та проживають інші члени родини позивача. Іншого житла, окрім іпотечної квартири, родина позивача не має. Договір іпотеки було укладено з порушення норм діючого законодавства, а саме, не отримано згоду органу опіки та піклування на укладання правочину, який підлягав нотаріальному посвідченню. Зараз банк вважає, що в позивача є заборгованість по кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору та договору іпотеки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню договору іпотеки неправомірними, зобов'язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд захистити її права як споживача послуг банку, визнати вказаний договір іпотеки недійсним, задовольнивши позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях у справі. Крім того, звернула увагу суду на те, що факт проживання неповнолітньої дитини в квартирі, яка є предметом іпотеки, на час укладання договору іпотеки, підтверджується довідками з медичних, шкільних, дошкільних установ, показами свідків, відсутність же реєстрації дитини в квартирі на час укладання договору не є підставою для відсутності дозволу органу опіки та піклування та відмови у позові.

Представник відповідача ПАТ "Банк Кредит Дніпро" в судовому засіданні проти позову заперечував, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість. Надав письмові заперечення, та, зокрема, звернув увагу суду на той факт, що на час укладання договору іпотеки батьки неповнолітньої ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали за іншою адресою, позивач має повне та виключне право власності на весь предмет іпотеки, при укладанні договору іпотеки позивач ОСОБА_1 власноруч вказала на той факт, що укладанням договору іпотеки жодним чином не порушуються права малолітніх та неповнолітніх дітей. Підставою ж для звернення до суду позивача стало подання відповідачем позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Просив застосувати до позову строки позовної давності. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове роз'яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник служби у справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову заперечували, вказавши на те, що позивач не звертався до органу опіки з заявою про надання дозволу на укладання договору іпотеки. Просили слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М. та ТОВ "Кедр" в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову не заперечували. Просили слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши представників позивача і відповідача, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 02 серпня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», правонаступник якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредіт Дніпро» та ОСОБА_6, було укладено договір іпотеки № 020806-І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 221 (а.с. 11-14). Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира № АДРЕСА_1, корпус 1 в місті Дніпропетровську. В іпотечній квартирі на момент укладання договору проживала неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка і на теперішній час продовжує проживати у вказаній квартирі. Крім того, в квартирі зареєстровані та проживають інші члени родини позивача. Іншого житла, окрім іпотечної квартири, родина позивача не має. Факт того, що родина ОСОБА_2 почали мешкати в іпотечній квартирі з лютого-березня 2006 року, було підтверджено свідченнями сусідів мешкання позивачки (свідків), що засвідчені житловою організацією. Крім того, в матеріалах справи наявні докази того, що на дату укладання іпотечного договору вони мешкали в даній квартирі ( а. с. 92-118).

Пунктом 44 Постанови Пленуми Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що згідно з ст. 32 ЦК України , ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України « Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню…

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін , або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» передбачено, що реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. За таких обставин передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам cт. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України щодо квартири. На підставі ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітніх дітей. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-396цс15.

Що стосується вимог представника відповідача про застосування до позову строків позовної давності, то в даному позові ставиться питання про відновлення порушених прав неповнолітньої особи, а тому до даних правовідносин повинно застосовувати п. 4 ст. 261 ЦК України, який визначає, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зараз позивач стверджує, що договір іпотеки було укладено з порушення норм діючого законодавства, а саме, не отримано згоду органу опіки та піклування на укладання правочину, який підлягав нотаріальному посвідченню. На звернення позивача до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору та договору іпотеки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню договору іпотеки неправомірними, зобов'язання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскаржуваний договір іпотеки спричиняє пряме порушення прав неповнолітньої ОСОБА_2, з огляду на існування провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки: в ухвалі від 31 травня 2017 року у даній справі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив на тому, що визнання недійсним правочину, вчиненого батьками малолітньої дитини, напряму пов'язано із наявністю звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Таким чином, передумовою визнання договору іпотеки недійсним є порушення прав неповнолітньої ОСОБА_2

У даній справі оскаржується договір іпотеки, за яким відповідачем було пред'явлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі № 201/10706/15-ц. Пред'явлення вимоги щодо стягнення на предмет іпотеки створює ситуацію за якої існує реальна загроза порушення прав дитини внаслідок позбавлення останньої житла, у якому вона зареєстрована і постійно проживає. Справу про звернення стягнення на предмет іпотеки, результатом якої може стати відчуження предмету іпотеки на користь відповідача, було відкрито 25 червня 2015 року, тобто більш ніж за місяць до пред'явлення позову у даній справі про визнання недійсним договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. У відповідності до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", рішення про виселення мешканців, у разі якщо предметом іпотеки є житлове приміщення, виноситься, за заявою іпотекодержателя, одночасно із рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до п. 43 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року, за рішенням суду про виселення у разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, може провадитись примусове виселення мешканців. Таким чином, наявність провадження із звернення стягнення на предмет іпотеки створює реальну загрозу порушення прав неповнолітньої ОСОБА_2, адже наслідком такого стягнення буде втрата права користування житлом і примусове виселення.

Отже, провадження щодо визнання оскаржуваного договору недійсним було розпочато після виникнення реальної загрози позбавлення неповнолітньої особи житла.

У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов'язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини.

Так у справі Burden v. the United Kingdom (№13378/05, рішення від 29 квітня 2008) ЕСПЛ розцінив, що наявність "реального ризику" сплати дискримінаційного податку Заявником у майбутньому становить порушення прав і надає Заявнику статусу жертви такого порушення (пар. 35) незважаючи на відсутність обов'язку сплати такого податку на момент вирішення справи.

У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64).

У даній справі, законодавчо обумовлене підґрунтя на звернення стягнення на предмет іпотеки існує за умови існування договору іпотеки, з огляду на презумпцію дійсності договору. Реальний ризик подальшого позбавлення неповнолітньої особи житла обумовлюється наявністю провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об'єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29).

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі коли потенційне порушення пов'язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати.

У даній справі існують усі законодавчо обумовлені передумови для порушення прав неповнолітньої особи, адже в силу презумпції правомірності договору, іпотека вважається дійсною, що дає можливість звернути стягнення на предмет іпотеки.

Така можливість вже була реалізована відповідачем у справі № 201/10706/15-ц щодо звернення стягнення на квартиру, де зареєстрована і проживає неповнолітня ОСОБА_2, провадження у якій є відкритим. Таким чином, за критеріями, визначеними практикою ЄСПЛ, права дитини, ОСОБА_2, вже є порушеними оскаржуваним договором, з огляду на реальну загрозу позбавлення останньої житла внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, єдиним можливим результатом задоволення вимоги відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки на основі оскаржуваного договору, стане втрата неповнолітньою ОСОБА_2 житла, що в будь-якому випадку становить порушення ст. 8 Конвенції і п. 1 Протоколу 1 до Конвенції, про що свідчить відповідна практика ЄСПЛ.

Так у справах Kay and Others v. the United Kingdom (№ 37341/06, пар. 67-8, від 21 вересня 2010) та Orliж v. Croatia ( № 48833/07, пар. 65, від 21 червня 2011) наголошував на тому, що втрата житла особою є найбільш надмірним втручанням у право на повагу до житла, передбаченого ст. 8 Конвенції. На думку Суду, особі, що знаходиться у потенційному ризику такого втручання, має бути надана можливість оспорювання пропорційності і обґрунтованості такого потенційного втручання.

Єдиною можливістю для неповнолітньої ОСОБА_2 оспорити потенційну втрату свого житла є оспорювання саме договору іпотеки, на основі якого може провадитись стягнення на квартиру, у якій вона мешкає і зареєстрована.

У справі Zehentner v. Austria (№20082/02, від 16 липня 2009) Суд визнав порушенням ст. 8 Конвенції продаж житла Заявниці через борги за зобов'язаннями з огляду на те, що Заявниця проживала у даному житловому приміщенні, не мала повного обсягу дієздатності і була позбавлена можливості ефективно захистити свої права у судовому провадженні, в результаті якого стало можливим розпочати провадження щодо продажу житла (пар. 54, 59, 61).

У даній справі можливість звернення стягнення на квартиру, у якій проживає неповнолітня ОСОБА_2 напряму пов'язана із дійсністю договору іпотеки і вже провадиться на основі даного договору у справі № 201/10706/15-ц. Судове провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим лише з огляду на дійсність договору іпотеки, який безпосередньо порушує права ОСОБА_2, таким чином, єдиним можливим способом захистити права неповнолітньої особи у даній справі є визнання недійсним договору іпотеки.

У нещодавній справі Vaskrsiж v. Slovenia (№31371/12, від 25 квітня 2017) Суд, врахувавши факт потенційної втрати житла двома неповнолітніми дітьми Заявника (пар. 80), встановив, що продаж житла особи за борговими зобов'язаннями становить порушення права власності особи, у разі якщо, зокрема, не були розглянуті альтернативні методи задоволення інтересів кредитора (пар. 83). У даній справі ЄСПЛ мотивував порушення прав заявника, зокрема тим, що національний суд не детально дослідив факт позбавлення сім'ї, членами якої є двоє неповнолітніх, житла (пар. 29, 80).

У справі, що розглядається, на основі оскаржуваного договору іпотеки вже було пред'явлено вимогу стягнення на предмет іпотеки, що унеможливлює розгляд будь-яких альтернативних методів задоволення інтересів кредитора. Таким чином, дійсність оскаржуваного договору іпотеки сама по собі створює ситуацію за якої порушення прав особи, в інтересах якої подано позов, є неминучим, а отже, прирівнюється до реального порушення.

Позиція ЄСПЛ повністю узгоджується із позицією ВССУ. Так у справі № 757/5273/16-ц ухвалою від 12 квітня 2017 року, ВССУ погодився із висновком, що передача в іпотеку квартири, право на користування якою зберігає неповнолітня дитина, без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору іпотеки недійсним і дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним іпотечного договору. У вищеописані справі суд пов'язав недійсність договору іпотеки із фактом відсутності дозволу органу опіки та піклування і фактом постійного користування спірним житловим приміщенням неповнолітнім, за відсутності доказів реєстрації останнього у житловому приміщенні на час укладення договору.

У даній справі, неповнолітня ОСОБА_2 на час укладення оскаржуваного договору іпотеки, проживала саме у тій квартирі, яка в подальшому була передана в іпотеку відповідачу, постійно користувалася даним житлом, не була зареєстрована за іншими адресами.

Як станом на сьогоднішній день, так і станом на момент укладення оскаржуваного договору іпотеки, іншого житла родина ОСОБА_2 не має. Таким чином, обидва факти, із якими ВССУ пов'язує недійсність договору іпотеки, а саме відсутність дозволу органу опіки і піклування і факт постійного користування спірним житловим приміщенням неповнолітнім, є наявними, отже є всі підстави для визнання даного договору недійсним.

З огляду на вищевказане, потенційна можливість порушення прав неповнолітньої ОСОБА_2 у разі звернення стягнення на предмет іпотеки, прирівнюється до реального порушення права, яке можливо захистити лише визнанням оскаржуваного договору іпотеки, наявність якого дає усі законодавчі передумови для провадження стягнення, недійсним, з огляду на відсутність дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору і факту постійного користування і проживання неповнолітньої у квартирі, що є предметом іпотеки.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов'язання стосовно відповідача відносно договору, предмета спору, а видповидач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію представника відповідача стосовно не визнання позовних вимог і заперечення проти них, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовільнити та визнати недійсним договір іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ банк «Кредит Дніпро», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кредит Дніпро», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 2219, скасувати заборону на відчуження нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на підставі договору іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року за реєстраційний номером 2219 та вилучити запис про іпотеку з державного реєстру іпотек, внесений в зв'язку з посвідченням вказаного договору іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року за реєстраційний номером 2219, а також стягнути з ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, визнання недійсним договору іпотеки в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 22, 203, 607, 627, 629, 632, 651 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. 4, 47, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 6, 7, 55, 56 Закону України «Про Національний банк України», ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовільнити.

Визнати недійсним договір іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством банк «Кредит Дніпро», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем та зареєстрований у реєстрі за № 2219.

Скасувати заборону на відчуження нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем на підставі договору іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року за реєстраційний номером 2219 та вилучити запис про іпотеку з державного реєстру іпотек, внесений в зв'язку з посвідченням вказаного договору іпотеки № 020806-І від 02 серпня 2006 року за реєстраційний номером 2219.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -