Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/1366/16-ц

провадження № 61-6447 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду :

головуючого Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

третя особа - Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року у складі судді Зайця Т. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Борисової О. В., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ) про визнання незаконним і скасування наказу Концерну РРТ від 28 грудня 2015 № 52/ок, яким його було звільнено з посади бухгалтера І категорії відділу внутрішнього аудиту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 21 травня 2007 по 28 грудня 2015 року він працював у Концерні РРТ на посаді бухгалтера-ревізора І категорії відділу внутрішнього аудиту. Наказом від 28 грудня 2015 року № 52/ок його звільнено з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Звільнення вважає незаконним та таким, що проведене з порушенням встановленого порядку, оскільки він з 12 березня 2015 року є членом Професійної спілки Концерну РРТ (далі - ПС Концерну РРТ), яку утворено рішенням установчих зборів цієї профспілки від 12 березня 2015 року зі статусом галузевої, затверджено її статут, про що 29 квітня 2015 року відповідача було письмово повідомлено. Однак відповідач не звертався до ПС Концерну РРТ про надання згоди на його звільнення, що є порушенням статей 40, 43 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що у відповідача мало місце скорочення штату працівників, при звільненні позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівників, позивача персонально за два місяці було попереджено про наступне вивільнення, йому були запропоновані інші вакантні посади, але він відмовився від переведення на іншу роботу, у ОСОБА_1 не було переважного права на залишення на роботі.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем порушені вимоги статті 43 КЗпП України при його звільненні. Суди дійшли помилкового висновку про усунення такого порушення шляхом направлення запиту до ПС Концерну РРТ про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 41 КЗпП України. Суд першої інстанції лише запитав у первинної профспілкової організації згоду на його звільнення без будь-якого обґрунтування необхідності такого звільнення. На цей запит ПС Концерну РРТ зазначила у протокольному рішенні від 4 березня 2016 року про численні порушення підприємством трудового законодавства, у тому числі й порушення вимог статті 43 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про профспілкові спілки, права та гарантії їх діяльності», а також - про недотримання вимог колективного договору, що діє на підприємстві. Відмова профспілки у наданні згоди на його звільнення достатньо аргументована та обґрунтована.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Концерн РРТ подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що у зв'язку з необхідністю оптимізації та удосконалення системи управління концерном та скрутним фінансовим становищем було прийнято рішення про проведення скорочення деяких посад в адміністрації виконавчої дирекції з метою приведення штатного розпису до економічно обґрунтованого за чисельністю. Наказом Концерну РРТ від 26 жовтня 2015 року № 416 посада бухгалтера-ревізора І категорії відділу внутрішнього аудиту була скорочена. Позивач особисто був попереджений про наступне вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади для переведення, від яких він відмовився. Право встановлювати штатний розпис та чисельність працівників належить генеральному директору Концерну РРТ згідно з пунктом 6.6 Статуту цього підприємства. На час прийняття рішення про скорочення штатної чисельності працівників ОСОБА_1 не був членом первинної профспілкової організації. Судом першої інстанції було надіслано запит про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 до ПС Концерну РРТ, яка необґрунтовано відмовила в наданні такої згоди. Сам факт непогодження із профспілкою звільнення працівника не є підставою для його поновлення на роботі. При звільненні позивача норми КЗпП України не порушено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 18 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 759/1366/16-ц передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Проте відсутність звернення до профспілкової організації при звільненні не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Частиною 9 статті 43 Кодексу законів про працю Українипередбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Таким чином, законодавець передбачив можливість усунення порушення роботодавцем указаних вимог законодавства під час судового розгляду трудового спору.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював у Концерні РРТ на посаді бухгалтера-ревізора I категорії відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ.

З 12 березня 2015 року позивач був членом ПС Концерну РРТ зі статусом галузевої, яку в цей день утворено рішенням установчих зборів.

Наказом генерального директора Концерну РРТ від 26 жовтня 2015 року № 416 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» внесено зміни до штатного розпису Дирекції Концерну РРТ і скорочено штатну одиницю, виведено із штатного розпису посаду бухгалтера-ревізора І категорії відділу внутрішнього аудиту (а. с. 48).

26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 письмово попереджено про скорочення займаної ним посади з 29 грудня 2015 року та про майбутнє вивільнення у разі відмови від переведення на іншу вакантну посаду.

На виконання вимог частини другої статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 були запропоновані для працевлаштування вакантні посади згідно з переліком станом на 26 жовтня 2015 року, від яких він відмовився.

Наказом Генерального директора Концерну РРТ від 28 грудня 2015 року № 52/ок було припинено трудовий договір з ОСОБА_1 у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку і вихідної допомоги в розмірі.

Оскільки звільнення позивача з роботи відбулося без звернення роботодавця до профспілкового органу, суд на підставі частини дев'ятої статті 43 КЗпП України зупинив провадження у справі та надіслав до ПС Концерну РРТ запит про надання згоди на його звільнення.

Протоколом засідання ПС Концерну РРТ від 04 березня 2016 року № 19 відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 Відмова обґрунтована тим, що при звільненні позивача не було дотримано встановленої процедури, а саме: не отримано попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, внаслідок чого не проведено консультацій з профспілкою з метою забезпечення зайнятості персоналу.

Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 163цс14.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням висновку про право роботодавця звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Отже, встановивши, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності і штату працівників, позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновано вакантні на підприємстві посади з можливістю переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, від яких він відмовився, а відмова профспілки не містить належного правового обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оцінка обґрунтованості рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 здійснена судом з урахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду України.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Викладені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_1 про достатню аргументованість та обґрунтованість відмови ПС Концерну РРТ у наданні згоди на його звільнення не заслуговують на увагу. Протокол № 19 засідання ПС Концерну РРТ у складі трьох осіб від 4 березня 2016 року, на якому вирішувалося питання про надання згоди на звільнення з роботи позивача, складається, в основному, з виступу голови профспілки Босого Ю. М., викладеного на восьми аркушах, в якому він навів положення законодавства, правові позиції Верховного Суду України, Рішення Конституційного Суду України та узагальнені висновки про звільнення ОСОБА_1 без законної підстави, не вказавши, у чому конкретно проявилися та які порушення прав працівника були допущені роботодавцем. При цьому власне рішення профкому про відмову у наданні згоди на звільнення позивача викладене у резолютивній частині протоколу одним коротким реченням без будь-якого обґрунтування.

Отже, доводи касаційної скарги повністю спростовуються встановленими судами вищенаведеними обставинами справи та вимогами законодавства іне дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний