Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 697/1042/17-ц

провадження № 61-6264 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представники позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7;

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8;

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю СПМК «Шляховик»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на постанову апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Пономаренка В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю СПМК «Шляховик» (далі - ТОВ СПМК «Шляховик»), про визнання недійсним удаваного правочину, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 18 серпня 2011 року між ТОВ СПМК «Шляховик», учасником і бенефіціаромякого був ОСОБА_7, і приватним підприємством «Буд і Ком», директором якого був ОСОБА_6, було укладено договір про виконання ремонтно-будівельних робіт на суму 180 тис. грн в офісно-складському приміщенні по АДРЕСА_1. У подальшому обсяг робіт та їх вартість було збільшено, проте відповідних документів сторони не оформили, оплата за виконані роботи проводилася неофіційно.Влітку 2012 року у ТОВ СПМК «Шляховик» виникла заборгованість по оплаті робіт на суму 559 338 грн, що підтверджується відомістю обліку коштів. Його брат, ОСОБА_7, попросив надати ОСОБА_6 розписку на суму 559 338 грн з терміном виконання до 20 грудня 2012 року з метою забезпечення виконання ним зобов'язань по оплаті за виконані ремонтно-будівельні роботи. 10 вересня 2012 року він надав ОСОБА_6 розписку про нібито отримання у нього позики в сумі 559 338 грн.

ОСОБА_7 на виконання взятих на себе зобов'язань сплатив частину заборгованості, а саме: 50 тис. грн - 10 жовтня 2012 року, 20 тис. грн - 9 листопада 2012 року, 40 тис. грн - 3 грудня 2012 року, 6 200 доларів США, 5 тис. доларів США - 2 жовтня 2012 року і 5 тис. доларів США - 29 грудня 2012 року, що підтверджується відомістю обліку робіт, а також розпискою за два останні платежі.

Вважав укладений договір позики удаваним, оскільки дійсні відносини, які виникли між ним та ОСОБА_6 - це відносини поруки, так як оспорюваний договір позики, укладений сторонами, не відповідав волевиявленню сторін та їх внутрішній волі, їх наміри були направлені на укладення договору поруки з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 Проте останній всупереч існуючим домовленостям скористався формальною розпискою і звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за цією розпискою, чим порушив його права та завдав йому майнової та моральної шкоди. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 559 338 грн, відсотки за користування позикою у розмірі 65 411 грн 90 коп., 3 % річних у розмірі 23 400 грн 25 коп.

ОСОБА_7 протягом тривалого часу не виконує взяті на себе зобов'язання, за які він поручився, що також завдало йому майнової та моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати недійсним удаваний правочин позики, укладений 10 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6; стягнути з відповідачів солідарно на його користь 10 тис. грн на відшкодування майнової шкоди, 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а також понесені судові витрати.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2017 року у складі судді Русакова Г. С. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір позики укладений між сторонами є удаваним правочином, оскільки не відповідав волевиявленню сторін на укладення договору позики, так як по суті було укладено договір поруки. Удаваний правочин позики є нікчемним і не потребує визнання судом його недійсним. Доказів завдання шкоди позивач не надав.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задоволено. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4 з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що преюдиційним рішенням суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суми боргу за договором позики, що набрало законної сили, встановлено, що між сторонами було укладено саме договір позики, а не будь-який інший договір, відтак факт укладення між сторонами саме договору позики не потребує доказування в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України. Доказів того, що позивач поручився за виконання іншими особами зобов'язань перед ОСОБА_6 позивачем суду не надано.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_5 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики є преюдиційним, оскільки предметом вказаного спору було стягнення коштів за договором позики і суд не розглядав спір про визнання недійсним чи удаваним правочину. При цьому,судом було ухвалено заочне рішення без участі ОСОБА_4, він не мав можливості подати зустрічний позов і не наводив доказів удаваності договору позики. При ухваленні вказаного рішення суду не досліджувалися докази удаваності правочину, не викликалися свідки, предмет спору і склад учасників є різними. Також зазначив, що вказане рішення суду переглядається за нововиявленими обставинами. Удаваність договору позики була підтверджена і ОСОБА_7

Крім того, заявник посилався на порушення апеляційним судом норм процесуального права, так як суд прийняв рішення за відсутності сторін, які не були повідомлені належним чином про дату і час проведення судового засідання.

Вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

28 лютого 2018 року ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що розписка від 10 вересня 2012 року була складена його братом, ОСОБА_4, за його проханням для надання ОСОБА_6 гарантій виконання ним зобов'язань по оплаті за проведені ремонтні роботи. Частину коштів він повернув, що підтверджується розписками, які були надані суду. Проте згодом виявилися значні недоліки у виконаних роботах і він припинив погашення боргу, так як ОСОБА_6 відмовився усунути виявлені недоліки. Отже, вимоги про визнання удаваним договору позики обґрунтовані.

У березні 2017 року ТОВ СПМК «Шляховик» подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що позивач надав розписку ОСОБА_6 на суму 559 338 грн формально, оскільки адміністрації товариства відомо, що зазначена сума є боргом ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 за виконані роботи на об'єкті підприємства.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом але й визначено чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається спосіб захисту порушеного права якщо воно мало місце.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 559 338 грн, відсотки за користування позикою у розмірі 65 411 грн 90 коп., 3 % річних у розмірі 23 400 грн 25 коп. За висновком судових рішень вказана сума стягнута як позика.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Аналогічна норма міститься у частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України 2004 року).

Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено наявність між сторонами відносин за договором позики, оскільки 10 вересня 2012 року ОСОБА_4 була складена розписка, згідно з якою він отримав від ОСОБА_6 суму позики в розмірі 559 338 грн терміном до 20 грудня 2012 року. Оскільки при розгляді позову про стягнення суми позики суд у будь-якому випадку з'ясовував, досліджував обставини укладення договору позики і виходив із дійсності правочину, за яким стягував кошти, відтак, у силу частини другої статті 223 ЦПК України 2004 року повторно оскаржувати ці факти заборонено.

При цьому доказів того, що позивач поручився перед ОСОБА_6 за виконання його братом будь-яких зобов'язань суду не надано, так як договору поруки немає.

При цьому заочне рішення суду за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_11 - переглянуто в апеляційному суді, де позивач міг спростувати висновки суду, проте своїх доводів не довів.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційним судом було ухвалено рішення за відсутності сторін, які не були належним чином повідомлені про дату і час розгляду справи, безпідставні, оскільки в матеріалах справи наявні докази направлення сторонам по справі судових повісток (а.с. 125-131, т. 2), зокрема повідомлення про вручення 11 січня 2018 року судової повістки ОСОБА_4 (а. с. 130, т. 2).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк