Провадження №2/592/466/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Троценко Ю. Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг, визнання права, -

В С Т А Н О В И В :

14.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг, визнання права, в якому він просив: 1. Відкрити провадження в цивільній справі за цим позовом, призначити її до розгляду, розглянути в установлений законом строк, та ухвалити законне і обґрунтоване рішення. 2. Визнати право позивача - ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1) на отримання відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відшкодування за рахунком № НОМЕР_2 на суму 75732,46 гривень. 3. Зобов'язати позивача 1 - уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) як вкладника ПАТ "Банк Михайлівський" , який має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду за рахунком № НОМЕР_2 на суму 75732,46 гривень. 4. Зобов'язати відповідача 2 - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб () вчинити усі необхідні дії в межах наданих законом повноважень, на здійснення виплати відшкодування коштів в межах гарантованої суми ОСОБА_1 як вкладнику неплатоспроможного банку ПАТ "Банк Михайлівський" (вхідний № 41870/17 від 14.11.2017 року) (а. с. 2 - 11) .

06.12.2017 року позивач ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про уточнення позовних вимог, в якій він зазначив про те, що у зв'язку з тим, що в тексті позовних вимог допущена помилка, він просив п. 3 викласти в такій редакції: 3. Зобов'язати відповідача 1 - уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) як вкладника ПАТ "Банк Михайлівський" , який має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду за рахунком № НОМЕР_2 на суму 75732,46 гривень (вхідний № 45666 від 06.12.2017 року) (а. с. 31) .

11.01.2018 року представник відповідача 1 - представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" за довіреністю Шкурат Ігор Валерійович надіслав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання про закриття провадження по справі, в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. З 23.05.2016 року в ПАТ "Банк Михайлівський" запроваджена тимчасова адміністрація, а з 13.07.2016 року розпочата процедура ліквідації. Отже, починаючи з 23.05.2016 року, банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків. Тобто для правовідносин, що виникають під час здійснення тимчасової адміністрації, а в подальшому і ліквідації, у банку, пріоритетними є норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Ст. 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке с об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ) . Відповідно до ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Здійснення Фондом відповідних заходів, пов'язаних з ліквідацією банку та організацією виплат відшкодувань за вкладами, належить до функцій Фонду відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 16 цього Закону позови, подані проти посадових осіб Фонду, вважаються поданими проти Фонду. Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" є працівником Фонду, і тому відповідачем по даній справі може бути лише Фонд. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. В розумінні п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - це публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. П. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. П. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 19 КАС України до компетенції адміністративних судів віднесено, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів) , дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. П. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" передбачено, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України від 23.02.2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції в сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, як виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України. Таким чином, з урахуванням положень ст. 19 ЦПК України можна дійти висновку про неможливість розгляду в порядку цивільного судочинства справ щодо стягнення коштів з Фонду. А, отже, виходячи з положень ст. 19 КАС України, такі справи повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Отже, виходячи з приписів норм чинного законодавства та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" , спір, який виник між сторонами у даній справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, позивач зобов'язаний був пред'явити адміністративний позов до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до адміністративного суду. Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) . Керуючись ст. ст. 3, 4, 19, 255 ЦГІК України, ст. ст. 4, 19 КАС України, він просив закрити провадження у справі № 592/13017/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання права (вхідний № ЕП-86/18 від 11.01.2018 року) (а. с. 32, 121) .

11.01.2018 року представник відповідача 1 - представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" за довіреністю Шкурат Ігор Валерійович надіслав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання права. Ознайомившись із змістом та вимогами позову, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються вимоги та докази, якими вони підтверджуються, відповідач заперечує проти позову, вважає, що пред'явлений позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 04.05.2016 року між позивачем та ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" було укладено договір № 980-019-000232884. Згідно договору, укладеного між позивачем та ТОВ "ІРЦ" , позивачем було передано 75000, 00 грн. у власність ТОВ "ІРЦ" . Відповідно до умов укладеного договору позивач передав ТОВ "ІРЦ" у власність грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачені цим договором, а ТОВ "ІРЦ" зобов'язується повернути кошти позивачу та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим договором (п. 1.1. Договору) . Днем надання суми коштів у власність (позику) ТОВ "ІРЦ" вважається день зарахування суми коштів, зазначеної в п. п. 1) п. 1.2. договору, на поточний рахунок ТОВ "ІРЦ" відповідно до умов договору (п. п. 1.3 Договору) . Відповідно до п. 8.3 договору сторони підтверджують, що даний договір є договором позики та регулює відносини сторін, що пов'язані з наданням позики позивачем ТОВ "ІРЦ" в сумі, на строк та у порядку, передбаченому цим договором, в зв'язку з чим взаємовідносини сторін за цим договором регулюються ст. ст. 1046 - 1053 ЦК України та іншими нормативно-правовими актами, що встановлюють правила та вимоги до договорів позики. 19.05.2016 року з банківського рахунку ТОВ "ІРЦ" позивачу було здійснено повернення 75731,63 грн. на його банківський рахунок. Отже, суму коштів, що обліковується на рахунках позивача, останній отримав на умовах договору, та вони є сумою поверненої позики та процентів за користування нею. Тобто вказані грошові кошти отримані позивачем на підставі договору позики. З 23.05.2016 року в ПАТ "Банк Михайлівський" запроваджено тимчасову адміністрацію. З 13.07.2016 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" по 12.07.2018 року. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 265 від 24.01.2017 року делеговані повноваження уповноваженої особи Фонду: - Волкову Олександру Юрійовичу з 25.01.2017 року визначені ст. ст. 37, 38, 47 - 52 , 52-1, 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ; - ОСОБА_5 з 25.01.2017 року визначені п. п. 4, 5, 6, 8 ч. 2 ст. 37, п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 року № 4452-VI. В п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону визначено, що вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком піл вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту) , банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти; вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності) , яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту) , банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Тобто, законодавець визначив, що саме залучені банком кошти прирівнюються до вкладу. Як вбачається з даного спору, кошти позивача були залучені фінансовою компанією як позику з подальшим поверненням їх на рахунок позикодавця. А відтак, такий клієнт не може бут прирівняний до вкладника проблемного банку, адже правовідносини, що склалися між позивачем та ПАТ "Банк Михайлівський" не має відношення до вкладу. Аналогічний висновок був зроблений в постанові ВАС України № К/800/45816/15 (826/8691/15) від 02.06.2016 року, постанові Полтавського окружного адміністративного суду № 816/1804/16 від 14.12.2016 року, в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду № 825/1549/16 від 28.02.2017 року, постанові Київського апеляційного адміністративного суду № 826/23261/15 від 06.04.2017 року. 19.11.2016 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів Україні щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг" № 1736-VIII від 15.11.2016 року. Відповідно до п. 15 Перехідних положень Закону № 4452-VІ (в редакції від 15.11.2016 року) до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завдане зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг" віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис пре непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим Законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника. Отже, передумовою включення фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу до загального реєстру вкладників неплатоспроможного банку, є наявність укладеного договору з небанківської фінансовою установою через банк, що виступив повіреним і відповідним договором. Позивач звертався з заявою до банку про включення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та надав копію договору позики № 980-016-000226347 від 22.04.2016 року. Договір позики № 980-019-000232884 віл 04.05.2016 року є двостороннім, укладеним позивачем безпосередньо з ТОВ "ІРЦ" , без участі банку як повіреного, а кошти, що вносились/отримувались за таким договором по своїй природі не є вкладом згідно Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Закону № 4452-VI. Отже, гарантії Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не поширюються на ситуацію з позивачем. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 02.06.2016 року по справі № К/800/45816/15 (826/8691/15) , ухвалах Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 року по справі № 826/15552/16, від 11.05.2017 року по справі № 826/15630/16, постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2017 року по справі № 814/2036/16, постановах Дніпропетровського апеляційного адміністративного суд від 10.10.2017 року по справі № 804/3183/17, від 14.11.2017 року по справі № 804/8235/16. Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів) , вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів) , що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа повідомляє сторони за договорами про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів (п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ) . Висновки Комісії, викладені в акті № 2 від 01.06.2016 року, були затверджені Уповноваженою особою Фонду наказом № 42/2 від 01.06.2016 року. Комісією встановлено, що з 22.12.2015 року відносно банку діяла постанова НБУ № 917/БТ від 22.12.2015 року про встановлення факту здійснення ПАТ "Банк Михайлівський" ризикової діяльності, та ПАТ "Банк Михайлівський" віднесено до категорії проблемних і встановлені обмеження в діяльності банку, в тому числі встановлено обмеження в частині здійснення кредитних операцій з юридичними особами. Постановою НБУ від 27.04.2016 року № 295/БТ встановлені для банку обмеження в діяльності, в тому числі заборонено здійснювати кредитні операції з юридичними особами в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов'язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам. Під час перевірки Уповноваженою особою виявлено, що банк уклав з ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" договір відступлення прав вимоги № 1805 від 18.05.2016 року та договір відступлення прав вимоги № 1 від 19.05.2016 року. Вказані договори стосуються переходу прав грошової вимоги, тобто є договорами факторингу. На виконання зазначених договорів, банком були здійснені внутрішні проводки в балансі шляхом збільшення залишку коштів за рахунком ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" на суму 870000000,00 гривень (як оплата за договором відступлення № 1805) та на суму 561957997,25 гривень (як оплата за Договором відступлення № 1) . Таким чином, 19.05.2016 року банк здійснив кредитні операції на загальну суму ,25 гривень шляхом укладення договорів відступлення прав вимоги № 1805 від 18.05.2016 року та № 1 від 19.05.2016 року з подальшим відображенням в балансі розрахунків за ними. Станом на 19.05.2016 року вільний ліміт кредитних операцій з юридичними особами з урахуванням встановлених Національним банком України обмежень надавав можливість банку проводити кредитні операції на суму 180966027,90 грн. . Банком проведено кредитні операції тільки з ТОВ "ІРЦ" на суму ,25 гривень, що значно перевищувало наявний вільний ліміт кредитування. Таким чином, банком порушено обмеження, встановлені Постановою № 917 зі змінами, внесеними Постановою № 295, в частині проведення кредитних операцій на суму ,25 гривень на підставі укладених з ТОВ "ІРЦ" договорів відступлення прав вимоги, при відсутності права на укладення таких правочинів. З наведеного вбачається, що укладання договору відступлення № 1805, договору відступлення прав вимоги № 1 було здійснено з порушенням чинного законодавства України, вимог Національного банку України та внутрішніх процедур банку, а тому вказані правочини є нікчемними у відповідності до положень п. п. 2, 7, 8. 9 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 28.01.2016 року № К/800/40534/15 зазначив, що є вірним висновок про нікчемність правочину, що укладений під час дії заборони на укладення таких правочинів проблемним банком, встановленої постановою НБУ, яка була обов'язкова до виконання. Аналогічна позиція щодо нікчемності правочину, укладеного під час дії постанови НБУ пре віднесення банку до категорії проблемних, викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду Україна від 24.03.2016 року у справі № К/800/50411/15 (815/3519/15) . Він звертаємо увагу суду на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2017 року по справі № 826/15961/16 були встановлені наступні обставини: "В свою чергу, проведення операцій від ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" , ТОВ "Кредитно-інвестиційний центр" , ТОВ "ФК "Фінансовий центр" та ТОВ "Дортмунд Інвест" за рахунок коштів, відображених на їх рахунках внаслідок проведення вищезазначених операцій, тобто коштів, що обліковувались на їх поточних рахунках, щодо перерахування на поточні рахунки 14673' фізичних осіб, відкритих в ПАТ "Банк Михайлівський" , коштів на загальну суму 1642 млн. грн. з призначенням платежу: "Повернення коштів згідно з договором" , "оплата процентів по договору" , у тому числі достроково, призвело до фактичного зменшення зобов'язань ПАТ "Банк Михайлівський перед вищезазначеними юридичними особами та збільшення зобов'язань перед фізичними особами, які мають в ПАТ "Банк Михайлівський" поточні рахунки та в силу п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є вкладниками (фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець) , яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту ) , банківського рахунку або яка є вкладником іменного депозитного сертифіката) . При цьому, фактично грошові кошти як на рахунки вищезазначених юридичних осіб, так і на рахунки фізичних осіб не перераховувались за відсутності грошових коштів в такій кількості на рахунку ПАТ "Банк Михайлівський" , натомість, вищезазначені операції проводились шляхом здійснення відповідних проводок в балансі, що підтверджується даними статистичної звітності ПАТ "Банк Михайлівський" за формою № 1Д "Баланс банку" станом на 19.05.2016 року, а також поданими до суду апеляційної інстанції належним чином засвідченими копіями Звіту (висновку) про результати перевірки електронних документів по операціях, проведених за період з 19 по 23.05.2016 року, акту за результатами вибіркової перевірки відповідності факту здійснення операцій з готівковими коштами через каси відділень банку даним АБС Б2 від 22.03.2017 року, висновку за матеріалами службового розслідування за фактами проведення банківських проводок без достатньої правової підстави та повідомлення працівниками ПАТ "Банк Михайлівський" клієнтів банку про необхідність сплати заборгованості на користь третіх осіб, затвердженого 01.08.2016 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наказом тимчасової адміністрації ПАТ "Банк Михайлівський" від 01.06.2016 року № 42/2 затверджені результати проведеної перевірки правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів) , що є нікчемними, викладені в Акті № 2 Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) , що є нікчемними (у тому числі договорів) , що є нікчемними, за яким встановлено нікчемність правочинів (транзакцій) з виконання 19.05.2016 року платіжних документів ТОВ "Інвестиційно-Розрахунковий Центр" по перерахуванню коштів на рахунки 12160 фізичних осіб у сумі ,74 гривень, у відповідності до положень п. п. 7 - 9 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . В постанові Київського апеляційного окружного адміністративного суду від 10.04.2017 року по справі № 826/8712/16 вказано, що задоволення позовних вимог про вчинення уповноваженою особою Фонду дій щодо надання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткової інформації щодо позивача, як вкладника, за умови чинності наказу уповноваженої особи про нікчемність правочину є неможливим. Аналогічна правова позиція неодноразово підтримана Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалі від 13.01.2016 року № К/800/36214/15. Рішенням господарського суду Хмельницької області від 27.11.2017 року по справі № 924/621/17 підтверджені вказані вище факти та встановлено, що укладений між ТОВ "Інвестиційно-Розрахунковий центр" та ПАТ "Банк Михайлівський" договір відступлення прав вимоги № 1805 від 18.05.2016 має ознаки нікчемності правочину, передбачені ч. ч. 2, 7 - 9 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Отже, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача. Керуючись ст. ст. 3, 12, 43,49, 77, 82, 95,178 ЦПК України, він просив відмовити в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання права (вхідний № ЕП-87/18 від 11.01.2018 року, вхідний № 1692 від 15.01.2018 року) (а. с. 33 - 35, 96 - 98) .

12.01.2018 року представниця відповідача 2 - представниця Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за довіреністю Герасименко Тетяна Володимирівна надіслала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" про захист прав споживачів фінансових послуг. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне. Сфера дії Закону України "Про захист прав споживачів" закріплена у ст. 1, відповідно до якої цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом) , робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. В даному випадку, правовідносини, що склались між позивачами та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженою особою Фонду, регулюються виключно Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , що є спеціальним у цих правовідносинах, а не Законом України "Про захист прав споживачів" . За ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку (ч. 3 ст. 3 Закону) . Крім того, позивач звернувшись до суду як споживач фінансових послуг, не розуміє, що Фонд гарантування не є надавачем фінансових послуг. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг": 1) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції) , пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції) , пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України; 5) фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів; 6) ринки фінансових послуг - сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів; 7) учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг. З системного аналізу наведеного вбачається, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є надавачем фінансових послуг в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів" , Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та не є правонаступником банку, що ліквідується. За ч. 4 ст. 104 ЦК України особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про банки і банківську діяльність" особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Ч. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, і саме цей Закон застосовується до спірних правовідносин за участі Фонду гарантування, а тому Закон України "Про захист прав споживачів" в даному випадку не поширює свою дію на правовідносини з Фондом гарантування. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.05.2016 року № 812 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" . Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк Михайлівський" призначено Ірклієнко Юрія Петровича. 13.06.2016 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 991, відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" з 23.06.2016 року до 22.07.2016 року включно. Відповідно до рішення Правління НБУ від 12.07.2016 року № 124-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 року № 1213 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень ліквідатора банку" , згідно з яким розпочато процедуру ліквідації з 13.07.2016 року до 12.07.2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк Михайлівський" Ірклієнку Юрію Петровичу з 13.07.2016 року до 12.07.2018 року включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1702 від 01.09.2016 року змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ "Банк Михайлівський" , згідно з яким всі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк Михайлівський" делеговано Волкову Олександру Юрійовичу з 05.09.2016 року. За таких умов Фонд гарантування з 23.05.2016 року здійснює заходи щодо виведення неплатоспроможного банку - ПАТ "Банк Михайлівський" з ринку виключно відповідно до порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" .Вирішуючи питання про те, положення якого нормативно-правового акту підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин, необхідно враховувати наступне. Відповідно до ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Конституція України не встановлює пріорітету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання, немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу. Водночас, Конституційний Суд України в п. 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше" . Відповідно до ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України. Зокрема, ч. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Крім того, відповідно до п. 4 листа Міністерства юстиції України "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії" від 26.12.2008 року № 758-0-2-08-19, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. За таких умов, виходячи з наведених положень Конституції України, рішення Конституційного Суду України та роз'яснень Міністерства юстиції України, пріорітетними в даному випадку є положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , який є спеціальним законом у даних правовідносинах. Так, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України) . Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це (п. 11 постанови Пленуму ВСУ "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року № 14) . Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України) . Із системного аналізу зазначених норм у сукупності вбачається, що захист прав позивачів у спорах, пов'язаних із виконанням спеціальних функцій Фондом гарантування у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків має відбуватись у спосіб, визначений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , що є спеціальним у цих правовідносинах. Саме Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено порядок виплат відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування, з врахуванням наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк) , що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад) , що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з положенням ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) . За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатись грошовими коштами на власний розсуд (ст. 1066 ЦК України) . Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією;(відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , який є спеціальним Законом, що регулює дані правовідносини. Ст. 1 цього Закону визначено, що ним встановлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку. Згідно положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб": тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом; ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно із положеннями ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб": вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту) , банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти; вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець) , яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту) , банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Відповідно до ст. 26 цього Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 26 Закону під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті. Фонд має право не включати до розрахунку гарантованої суми відшкодування коштів за договорами банківського рахунка до отримання в повному обсязі інформації про операції, здійснені платіжною системою (внутрішньодержавною та міжнародною) . Виплата гарантованої суми відшкодування за договорами банківського рахунка здійснюється тільки після отримання Фондом у повному обсязі інформації про операції, здійснені платіжною системою (внутрішньодержавною та міжнародною) . Відповідно до положень ч. 6 ст. 26 Закону у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч 2 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" , Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду. Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, визначений ст. 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . За ч. 1 ст. 27 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Відповідно до ч. 2 ст. 27 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує: 1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; 2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до п. п. 4 - 6 ч. 4 ст. 26 цього Закону; 3) переліки рахунків, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" , або мають інші фінансові привілеї від банку та осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, що не виконане; 4) перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду; 5) перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені ст. 38 цього Закону. Кошти за такими вкладами виплачуються Фондом після проведення аналізу ознак, визначених ст. 38 цього Закону, у тому числі шляхом надіслання запитів клієнтам банку, у порядку та строки, встановлені Фондом, а також підтвердження відсутності таких ознак. П. 2 розд. III Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року № 14, Фонд складає на підставі Переліку реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат за формою, наведеною у додатку 5 до цього Положення, що затверджується виконавчою дирекцією Фонду. В ч. 3 ст. 27 зазначеного Закону передбачено, що виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду. Ст. 28 Закону передбачено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника) . Фонд не пізніше наступного дня після закінчення визначеного цим Законом строку ліквідації банку розміщує на офіційному веб-сайті Фонду оголошення про завершення Фондом виплат гарантованої суми відшкодування. З наведеного вбачається, що повноваження щодо формування Переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, та щодо визначення сум, що підлягають відшкодуванню покладені на уповноважену особу Фонду. У Фонду гарантування відсутні будь-які первинні документи по вкладникам, і тому при складанні загального реєстру використовуються виключно інформація, що наявна в переданому уповноваженою особою переліку рахунків. Перелік складається уповноваженою особою Фонду, а загальний реєстр вкладників формується та затверджується Фондом на підставі Переліку. Отже, виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду Переліку рахунків. У переданому уповноваженою особою переліку рахунків інформація про ОСОБА_9 відсутня, у зв'язку з чим дані щодо неї не могли бути враховані при складанні та затвердженні загального реєстру Фондом гарантування. П. 5 розд. II Положення від 09.08.2012 року № 14 передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації та ліквідації банку уповноважена особа Фонду може надавати зміни та доповнення до переліків. П. 3 розд. III Положення від 09.08.2012 року № 14 встановлено, що Фонд складає зміни та доповнення до загального реєстру, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду на підставі змін та доповнень до переліку, прийнятих Фондом. Так, на день розгляду даної справи до Фонду гарантування не надходило змін та доповнень до переліку від Уповноваженої особи щодо позивачів. Таким чином, оскільки у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію та на даний час розпочато процедуру ліквідації, вимоги позивача мають визначатись та задовольнятись відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , а тому підстави для задоволення позову відсутні. Такий висновок суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2001цс15. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладників фізичних осіб" , а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника) . За положенням абз. 2 п. 5 розд. І Положення про порядок визначення банків-агентів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 12.07.2012 року № 6, банк-агент - банк, через який Фонд здійснює виплату гарантованої суми відшкодування за вкладами відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Вимоги до банків-агентів закріплені в розд. II вказаного вище Положення № 6. Відповідно до п. 12 розд. III Положення № 6 договори про співробітництво з виплати гарантованих сум відшкодувань укладаються із банками у випадку, якщо вони включені до переліку банків-агентів, який затверджений виконавчою дирекцією Фонду, та на дату укладання такого договору відповідають вимогам п. п. 1, 2 розд. II цього Положення. З наведеного вбачається, що Фонд гарантування проводить виплату гарантованої суми відшкодування виключно через банк-агент, визначений відповідно до Положення про порядок визначення банків-агентів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 12.07.2012 року № 6. Таким чином, Фонд гарантування не може виплатити кошти безпосередньо вкладнику на реквізити, які ним будуть вказані у виконавчому листі або в рішенні суду. З врахуванням наведеного, виконання судового рішення у такий спосіб є неможливим, оскільки Фонд гарантування: 1) складає загальний реєстр на підставі переліку вкладників, який подається до Фонду гарантування уповноваженою особою Фонду; 2) перераховує суму відшкодування до банку-агенту, з яким укладено відповідний договір, виключно на ім'я вкладника, та передає примірники загального реєстру до банків-агентів. При проведенні виплат відшкодувань уповноважений працівник банку-агента повинен здійснити ідентифікацію особи, яка звернулась за отриманням відшкодування. Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 09.08.2012 року № 14. Крім того, по суті, стягнення - це зобов'язання перерахувати суму боргу на конкретну особу, тобто звернення стягнення на кошти Фонду. Проте, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлень мораторій на стягнення коштів Фонду гарантування, а виплата таких коштів можлива лише відповідно до зазначеного Закону (ст. 20 Закону) . Разом з тим, у який спосіб відшкодувати позивачеві вклад, який би узгоджувався із приписами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 09.08.2012року № 14, та Положення про порядок визначення банків-агентів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 12.07.2012 року № 6, позивач не зазначає, а тому таке рішення неможливо виконати, оскільки Фонд гарантування як державна установа, юридична особа публічного права діє виключно в межах та у спосіб відповідно до спеціального Закону. Таким чином, вимоги до Фонду гарантування є незаконними, оскільки в силу положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неможливе стягнення з Фонду гарантування коштів, компенсацій, пені, будь-яких інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань банку перед кредиторами. Так, кошти Фонду спрямовуються на виплату гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами виключно в порядку Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (п. 1. ч. 2 ст. 20 Закону) . Таким чином, зазначені позовні вимоги, не є вірним способом захисту та неможливо виконати, з огляду на зазначені приписи. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року № 2 визначається, що відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, чи інтересів. Ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову) , характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року № 14 визначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це. Так, уповноваженою особою Фонду подано перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, який у відповідному вигляді було затверджено виконавчою дирекцією Фонду, а тому Фонд гарантування не мав законних підстав перераховувати суму відшкодування коштів позивачам у іншому розмірі, ніж та, що вказана уповноваженою особою Фонду, та не направляв таку суму відшкодування до банку-агенту, оскільки не було на це законних підстав та відповідної інформації у переліку від Уповноваженої особи. За таких умов, позовні вимоги, заявлені до Фонду гарантування є передчасними, оскільки не виникло між позивачем та Фондом спірних правовідносин. Такі правовідносини виникли б у випадку подання Уповноваженою особою Фонду інформації про позивача на відшкодування до Фонду, а останній не затвердив би її. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ст. 1173 ЦК України України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою та четвертою якої, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини; шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправну поведінку, розмір шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, вину відповідача. При цьому на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням та шкодою. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) . Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) . З п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року вбачається, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, для вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди у даній справі необхідно встановити: 1) факт заподіяння шкоди; 2) неправомірність дій (бездіяльності) ; 3) причинний зв'язок між шкодою та неправомірними діями (бездіяльністю) ; 4) наявність вини. Відсутність хоча б одного з вказаних елементів є підставою для відмови у відшкодуванні такої шкоди. Варто звернути увагу суду на те, що відсутні будь-які судові рішення, якими було встановлено факти протиправних дій та/або бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Отже, позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди Фондом гарантування, та не наведено жодної обставини причино-наслідкового зв'язку щодо конкретних дій суб'єкта, як заподіювана шкоди. Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Таким чином, позов не підлягає задоволенню, оскільки: - на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів" ; - виплата гарантованої суми відшкодування вкладникам здійснюється виключно в порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , який є спеціальним у цих правовідносинах (постанова ВСУ від 20.01.2016 року у справі № 6-2001цс15) ; - кошти Фонду гарантування стягувати заборонено в силу положень спеціального Закону та маються використовуватись в порядку, визначеному цим Законом; - вимоги до Фонду гарантування є передчасними, оскільки у Фонду не було правових підстав, які визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , для виплати відшкодування за вкладами; - не доведено порушення Фондом гарантування прав позивача, оскільки інформації щодо позивача на спірні суми до Фонду гарантування від Уповноваженої особи Фонду не надходило; - позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди Фондом гарантування, та не наведено жодної обставини причино-наслідкового зв'язку щодо конкретних дій суб'єкта, як заподіювана шкоди. Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст. 265 ЦПК України, вона просила суд відмовити у задоволенні позову повністю (вхідний № 1460 від 12.01.2018 року) (а. с. 81 - 90) .

23.02.2018 року позивач ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому на підставі ст. 223 ЦПК України, просив розглянути справу № 592/13017/17 у його відсутність. На задоволенні позову наполягав (вхідний № 7658 від 23.02.2018 року) .

Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися. Про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

За таких підстав суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача ОСОБА_1, представників відповідачів, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положеннями ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Ознайомившись із позовною заявою, заявою про уточнення позовних вимог, клопотанням про закриття провадження у справі, відзивами на позовну заяву, дослідивши письмові докази справи, суд дійшов наступного висновку.

01.04.2016 року між ПАТ "Банк Михайлівський" та ОСОБА_1 було укладено договір банківського рахунку "Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту) " № 9800-019-000002248. На виконання договору було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2. В подальшому поточний рахунок використовувався для поповнення та зняття готівкових коштів через касу банку, для безготівкових зарахувань відсотків від депозитів та повернення коштів з депозитних рахунків. Позивачем також було укладено договір № 980-019-000232884 від 04.05.2016 року, як позикокодавцем, та ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" , як позичальником. На виконання цього договору позивач перерахував 75000,00 гривень на рахунок ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" згідно платіжного доручення № 219155 від 04.05.2016 року. Умовами договору № 980-019-000232884 від 04.05.2016 року було передбачено, що кошти надаються позивачем позичальнику в тимчасове користування за плату, а ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" зобов'язане повернути позивачеві отримані кошти в зазначений строк на рахунок в ПАТ "Банк Михайлівський" та сплатити за період користування відповідні проценти. П. 5.4.3. договору передбачено право позичальника достроково повернути кошти з власної ініціативи. За договором № 980-019-000232884 від 04.05.2016 року, як повернення коштів, так і сплата процентів повинні здійснюватися на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ "Банк Михайлівський" . На виконання цього договору на поточний рахунок позивача № НОМЕР_2 19.05.2016 року від ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" надійшли кошти в розмірі: - 75000,00 грн. з призначенням платежу "Повернення коштів згідно з договором № 980-019-000232884 від 04.05.2016 року" ; - 731,63 грн. з призначенням платежу "Оплата процентів по договору № 980-019-000232884 від 04.05.2016 року" . Надходження коштів та зарахування їх на поточний рахунок позивача підтверджується випискою по особовому рахунку, наданою як довідка про стан рахунку ПАТ "Банк Михайлівський" № 3Г1(К)/17784 від 15.03.2017 року. 23.05.2016 року на підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 року № 14/БТ "Про віднесення ПАТ "Банк Михайлівський" до категорії неплатоспроможних" , виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 23.05.2016 року № 812 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" , згідно з яким було розпочато процедуру виведення ПАТ "Банк Михайлівський" з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23.05.2016 року до 22.06.2016 року включно та було призначено уповноважену особу Фонду Ірклієнко Юрія Петровича. 13.06.2016 року виконавчою дирекцією Фонду було прийняте рішення № 991, відповідно до якого було продовжено строки тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" з 23.06.2016 року до 22.07.2016 року включно. Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12.07.2016 року № 124-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" , виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 12.07.2016 року № 1213 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень ліквідатора банку" . Згідно з зазначеним рішенням було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" з 13.07.2016 року до 12.07.2018 року включно, було призначено уповноважену особу Фонду гарантування провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнко Юрія Петровича. Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1702 від 01.09.2016 року було змінено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" на Волкова Олександра Юрійовича з 05.09.2016 року. Згідно з випискою, станом на день запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк Михайлівський" на поточному рахунку № НОМЕР_2 вкладника (позивача) залишок коштів становив 75732,46 гривень, які відповідно до ч. 1 ст. 26, п. 3 ч. 2 ст. 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" гарантуються Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у граничному розмірі відшкодування коштів 200000,00 грн. та підлягають відшкодуванню за рахунок коштів Фонду. За інформацією на офіційному сайті Фонду, виплати гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ "Банк Михайлівський" розпочалися 15.07.2016 року. Звернувшись до банка-агента Фонду в Сумській області, яким є ПАТ ПУМБ, позивач отримав інформацію, що його немає в реєстрі на виплату. Зателефонувавши за телефонами "гарячої лінії з питань гарантування вкладів фізичних осіб" (0800-308108) , ПАТ "Банк Михайлівський" (044-5949825) та ПАТ ПУМБ (044-4968861) , позивач отримав підтвердження про те, що в реєстрі на відшкодування його даних немає. Позивач неодноразово звертався до Уповноваженої особи листами з заявами про надання довідки (виписки) про стан рахунків, відкритих в Банку, та про включення його рахунків до переліку рахунків вкладників, що мають право на виплати гарантованого відшкодування відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , що підтверджується квитанціями про відправлення та повідомленням про одержання листів. На свої запити позивач отримав відповідь від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2017, якою повідомлено, що правочини із залучення ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" коштів від фізичних осіб визнані уповноваженою особою нікчемними, а клієнти, які укладали договори про залучення коштів з ТОВ "ІРЦ" , не були включені до реєстру вкладників на виплату відшкодування за рахунок коштів Фонду. Також зазначено, що на договір позивача не розповсюджується Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . На день подання цього позову кошти, які були перераховані від ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" та обліковуються на поточному рахунку позивача № НОМЕР_2, у розмірі 75732,46 гривень - не виплачені, та по ним немає інформації в реєстрі на виплати гарантованого відшкодування відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Таким чином, право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися коштами, які обліковуються банком (відповідачем) на поточному рахунку № НОМЕР_2, у розмірі 75732,46 гривень - не визнається (заперечується) відповідачами. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. З викладеного вбачається, що відповідачем 1 та відповідачем 2 не визнаються (заперечуються) та порушуються права власності позивача на права вимоги за гарантованими законом виплатами відшкодування за вкладом у розмірі 75732,46 грн. . З таких обставин позивач змушений звернутися до суду з цим позовом з метою належного захисту та поновлення невизнаних та порушених відповідачами цивільних прав. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Ч. 2 ст. 26 цього Закону встановлено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Згідно п 3 ст. 2 Закону вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу, банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти. Отже, кошти, які надійшли на поточний рахунок позивача є вкладом в розумінні Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . В ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зазначено про те, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів) , вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів) , що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Згідно з ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочин може бути віднесений до нікчемного у випадку, якщо банк вчинив за таким договором певні дії (відчужив майно, здійснив оплату, прийняв зобов'язання, переоформив договір) . У відповідності до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках встановлених законом. Правовідносини, що виникають з проведення переказів коштів в межах України, врегульовано, окрім положень ЦК України, також Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" . За змістом п. 1.3. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" дата валютування - зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. Отже, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк, в свою чергу, у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Саме такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України у справах: від 09.09.2014 року № 3-45гс14, № 3-49гс14; від 19.08.2014 року № 3-47гс14, № 3-48гс14, № 3-81гс14; від 02.09.2014 року № 3-80гс14; від 21.10.2014 року № 3-147гс14. За змістом ч. 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також для судів. Отже, наведений правовий висновок є обов'язковим для виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Договір про обслуговування банком банківського рахунку суб'єкта господарювання передбачає право банка відмовити у проведенні розрахункових та касових операцій при наявності фактів, що свідчать про порушення клієнтом норм чинного законодавства України, умов цього договору та банківських правил оформлення розрахункових, касових документів, заяв, доручень, і строків їх подання до банку. Списання та зарахування коштів за банківськими рахунками здійснюється відповідно до договорів обслуговування банківських рахунків та Інструкції про безготівкові рахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року. Відповідно до цієї Інструкції № 22, а саме: її п. 1.4. гл. 1, розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. Договір про обслуговування банком банківського рахунку суб'єкта господарювання передбачає право банка відмовити у проведенні розрахункових та касових операцій при наявності фактів, що свідчать про порушення клієнтом норм чинного законодавства України, умов цього договору та банківських правил оформлення розрахункових, касових документів, заяв, доручень, і строків їх подання до банку. Також, згідно з вимогами п. 1.9. гл. 1, п. 3.6 гл. 3 цієї Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку від 21.02.2004 року № 22, - платіжне доручення від платника банк приймає до виконання за умови, що його сума не перевищує суму, яка є на рахунку платника. ПАТ "Банк Михайлівський" при проведенні розрахункових операцій з переказу коштів від ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" зазначених фактів порушення не було встановлено, а, отже, операція по перерахунку коштів на рахунок позивача є правомірною та відповідала діючому законодавству України. Згідно п. 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ кошті Україні" переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Слід наголосити на тому, що означений переказ коштів від ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" на рахунок позивача не має жодних ознак помилкового чи неналежного переказу, які визначено Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" . Отже, набуття коштів отримувачем є належним та підставним, оскільки переказ здійснений на виконання договору належному отримувачу. Законодавством не передбачено інших підстав недійсності (нікчемності) переказу коштів, аніж його помилковість або неналежність. За таких обставин означений переказ коштів з рахунку юридичної особи на рахунок фізичної особи (вкладника) не може бути оспорений з підстави його недійсності (нікчемності) , і, тим більше, він не може бути оспорений особою, яка не є ані платником, ані отримувачем в такому переказі. Оскільки переказ коштів позивачу здійснювався на виконання договору, укладеному ним з ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" , а банк не є стороною правочину, відтак у відповідача 1 взагалі відсутнє законне право перевіряти цей договір на нікчемність. За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. З аналізу зазначених норм ст. 202 ЦК України вбачається, що в розумінні цивільного законодавства тільки односторонній правочин не є договором, і водночас всі без винятку дво- чи багатосторонні правочини є договорами. В контексті, що обговорюється, це означає, що юридично значуща дія особи може бути визнана нікчемною виключно за наявності однієї з двох умов: або якщо ця дія є договором, або якщо ця дія є одностороннім правочином. Інші дії осіб (не договори і не односторонні правочини) не визначаються законом як правочини, а відтак не підлягають оцінці на недійсність чи нікчемність. Таким чином, транзакція з переказу коштів не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України України, а відтак в принципі не може бути визнана недійсною або нікчемною в порядку ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , оскільки банк взагалі не є стороною правочину, на виконання якого було здійснено переказ коштів. Така позиція підтверджена у постанові Вищого господарського суду України від 13.09.2017 року у справі № 910/4011/16. У відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за правочинами, зазначеними в ч. 2 ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих правочинів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів. Але вимоги про застосування наслідків нікчемності правочинів подаються до суду и застосовуються виключно за рішенням суду. Згідно постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У відповідності до ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Фонд є юридичною особою публічного права. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном. Фонд є економічно самостійною установою. Виникнення цивільних прав та обов'язків безпосередньо з актів цивільного законодавства передбачено ч. 3 ст. 11 ЦК України України. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом цивільно-правових угод (договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунку) та норм ст. ст. 26 - 28 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відповідач 2 (Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) є гарантом виконання відповідачем 1 (банком) зобов'язань з виплати вкладів на суму гарантії до 200000 грн. . За змістом ст. 560 ЦК України України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Отже, оскільки Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є актом цивільного законодавства в розумінні ст. 4 ЦК України України, то за змістом ст. ст. 1, 2, 4, 11, 13, 14, 509, 512 - 517, 560 ЦК України спірні правовідносини є цивільними, регулюються загальними нормами ЦК України (зокрема, книгою п'ятою "Зобов'язальне право" ) , і також спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Спір, що розглядається, виник з цивільно-правових угод (договору банківського вкладу, договору банківського рахунку) внаслідок невизнання та порушення відповідачами прав позивача, і за своїм змістом є приватно-правовим. Спори, які виникли із цивільних відносин (з цивільно-правових угод) , відповідно до приписів ст. 15 ЦПК України підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Саме такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 14.12.2016 року у справі № 6-2735цс16, від 09.11.2016 року у справі № 6-2309цс16, від 07.10.2015 року у справі № 6-1521цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Тобто, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зокрема, невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч. 2 цієї статті встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, а саме: 1) визнання права: 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Застосування того чи іншого способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Так, зокрема, вимога про визнання права заявляється у випадках, коли належне особі право не визнається або оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання такого позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Окрім того, правовим наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов'язків у особи або їх припинення, визнання наявності правовідносин тощо. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору способу захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо спеціальні норми не встановлюють конкретних способів захисту, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права і характеру порушення. Позов про визнання права на отримання коштів вкладу заявлено позивачем з урахуванням специфічних обставин, а саме: з огляду на те, що відповідачами є неплатоспроможний банк, в якому розпочато процедуру ліквідації, та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, а відтак спірні правовідносини регулюються, зокрема, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" . Цим законом встановлено спеціальний порядок повернення (відшкодування) коштів за вкладами фізичних осіб в неплатоспроможних банках. Отже, виплату коштів за вкладом позивача здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб за встановленою законом процедурою. За таких обставин, визнання права на відшкодування коштів за вкладом с абсолютно необхідним для захисту та поновлення у повному обсязі цивільних прав позивача. Разом з тим, оскільки конкретні певні дії на поновлення порушеного та невизнаного права позивача віднесено законом до дискреційних повноважень відповідача 2 (Фонду гарантування вкладів фізичних осіб) , то такі дії можуть здійснюватись виключно відповідачем 2 та в порядку, встановленому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" , норми якого є спеціальними в даних правовідносинах відносно інших норм цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним з способів захисту цивільних прав є примусове виконання обов'язку в натурі. За змістом абз. 12 ч. 2 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За таких обставин, з метою запобігання втручання суду в дискреційні повноваження суб'єкта публічного права, позовну вимогу про поновлення порушених та невизнаних прав позивача слід заявляти у формі, яка не обмежує відповідача 2 в обранні належних способу і порядку поновлення порушених і невизнаних прав, та залишає конкретні дискреційні дії на розсуд відповідача 2, але водночас гарантує ефективне поновлення цих порушених та невизнаних прав. При цьому, порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, визначений ст. 27 Закону № 4452-VI. Згідно п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. Відповідно до ч. 3 ст. 37 уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду. За змістом ст. 27 цього Закону Уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів. Отже, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію наділена повноваженнями щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, на підставі якого Фонд гарантування вкладів фізичних осіб формує Загальний реєстр вкладників. Приписами п. 5 розд. II Положення № 14 передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації та ліквідації банку уповноважена особа Фонду може надавати зміни та доповнення до переліків, зокрема щодо переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. З огляду на наведене, в частині поновлення порушених і невизнаних прав позивач просить суд зобов'язати відповідача 1 - ПАТ "Банк Михайлівський" в особі уповноваженої особи Фонду та відповідача 2 - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вчинити усі необхідні дії в межах наданих законом повноважень, на здійснення виплат позивачу відшкодування коштів в межах гарантованої суми. Таким чином, в спірних правовідносинах сторін позивач як вкладник неплатоспроможного банку є споживачем в розумінні законодавства про захист прав споживачів, користується відповідними правами споживача, встановленими законодавством про захист прав споживачів, та має право на їх належний захист, в тому числі судовий. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справі № 6-37цс16, від 01.06.2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28.09.2016 року у справі № 6-1699цс16. Згідно ст. 2 Закону України "Про захист прав споживачів" законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, ЦК України України, ГК України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Право споживачів на захист своїх прав державою та право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав передбачено ст. 4 цього Закону. Згідно ч. 3 ст. 22 цього Закону споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. У відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" , споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Водночас, з 01.09.2015 року набрав чинності Закон України від 22.05.2015 року № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" , яким ст. 5 Закону України "Про судовий збір" викладено в новій редакції з виключенням зі змісту цієї статті приписів стосовно пільг споживачів про звільнення їх від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав. Однак, зазначеним Законом України від 22.05.2015 року № 484-VIIІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" , не було внесено змін до Закону України "Про захист прав споживачів" . Норма ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" є чинною і наразі, на день подання цього позову. В п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати" роз'яснено, що при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати) , у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України "Про судовий збір" , а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку. Отже, вирішуючи клопотання про звільнення від сплати судового збору, незалежно від того подано його юридичною чи фізичною особою, суд повинен врахувати особу заявника, характер спору, питання, яке вирішується в суді, а також забезпечити належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору, та інтересами позивача (заявника) на судовий захист. В п. 7 цієї постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та криминальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" прямо зазначено, що оскільки ст. 5 Закону України "Про судовий збір" не містіть вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" . Позивач окремо звертає увагу суду на те, що при внесенні змін та доповнень в цю постанову у зв'язку із змінами в законодавстві України Постановою Пленуму ВССУ від 25.09.2015 року № 10 (вже саме після набрання чинності 01.09.2015 року Законом України № 484-VII1) , таку редакцію п. 7 цієї постанови Пленуму від 17.10.2014 року № 10 було залишено без змін. Таким чином, роз'яснення, викладені в п. 7 зазначеної постанови Пленуму ВССУ (в чинній редакції від 25.09.2015) чітко визначають загальний характер норми ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та неповність зазначеного в ній переліку пільг, і прямо вказують на спеціальну імперативну норму, яка має бути застосована при вирішенні питання щодо звільнення від сплати судового збору, а саме: на ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" .

Із змісту п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У відповідності до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Із змісту ч. 3 ст. 92 ЦК України вбачається, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

На думку суду, представниками відповідача не було надано будь-яких переконливих доказів в підтвердження своїх доводів та заперечень та спростування доводів позивача.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

У відповідності до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи, що права позивача були порушені, суд вважає за необхідне відновити їх, а саме: - визнати право ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на отримання відповідно до Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" відшкодування за рахунком № НОМЕР_2 на 75732,46 гривень; - зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) як вкладника Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , який має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду за рахунком № НОМЕР_2 на суму 75732,46 гривень; - зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб () вчинити усі необхідні дії в межах наданих законом повноважень, на здійснення відшкодування коштів в межах гарантованої суми ОСОБА_1 як жу неплатоспроможного банку ПАТ "Банк Михайлівський" .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг, визнання права задовольнити.

Визнати право ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на отримання відповідно до Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" відшкодування за рахунком № НОМЕР_2 на 75732,46 гривень.

Зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) як вкладника Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" , який має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду за рахунком № НОМЕР_2 на суму 75732,46 гривень.

Зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб () вчинити усі необхідні дії в межах наданих законом повноважень, на здійснення відшкодування коштів в межах гарантованої суми ОСОБА_1 як жу неплатоспроможного банку ПАТ "Банк Михайлівський" .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції - Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков