Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 321/450/17Головуючий у 1-й інстанції Олійник М.Ю.
Пр. № 22-ц/778/462/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (надалі - ФОП ОСОБА_5.) до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ФОП ОСОБА_5 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 5,1873 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, укладений 29 листопада 2016 року, скасувати державну реєстрацію останнього.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 03 липня 2008 року між позивачем, як ФОП, та ОСОБА_6 був укладений договір оренди його земельної ділянки площею 5,1873 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, зареєстрований 03 липня 2008 року у Михайлівському РВ ЗРФ ЦЦЗК за № 04. На виконання укладеного договору 03 липня 2008 року позивачу в користування було передано зазначену земельну ділянку. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 земельна ділянка в порядку спадкування перейшла у власність за заповітом до відповідача по справі - ОСОБА_2, яка за умовами укладеного з позивачем договору оренди, є орендодавцем землі. Згодом йому стало відомо про існування іншого договору оренди вказаної земельної ділянки. Позивач вважає недійсним укладений 29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки, так як державна реєстрація договору була здійснена 20 січня 2017 року, тобто пізніше ніж реєстрація договору оренди, укладеного з ОСОБА_6

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року (а.с. 64-67) позов ФОП ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 5,1873 га, розташованої на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, укладений 29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Скасовано державну реєстрацію договору оренди землі, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 5,1873 га, розташованої на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, укладений 29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 січня 2017 року, номер запису: 18692818.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_5 витрати на сплату судового збору в сумі 1600,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_5 витрати на сплату судового збору в сумі 1600,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 73-76) просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 91) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито до 15.12.2017 року, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 93).

З 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання 22 березня 2018 року повідомлені апеляційним судом належним чином про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач ОСОБА_2 через свого представника за договором - адвоката (а.с. 32, 34, 106) ОСОБА_4, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (а.с. 105-106, 108-110) всі особи, які беруть участь у справі, окрім представника позивача - ФОП ОСОБА_5 за ордером - адвоката (а.с.25-26, 111) ОСОБА_7, не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПРК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ФОП ОСОБА_5 - ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ФОП ОСОБА_5- ОСОБА_7, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної скарги переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ФОП ОСОБА_5 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 15, 57, 208, 88, 213-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (07 вересня 2017 року).

Так, встановлено, що суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

В силу вимог ст. 10 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, п.7 ч.2 ст.16 ЦК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Згідно із ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом

За змістом ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Ч. 4 ст.32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 03 липня 2008 року між ОСОБА_6, як орендодавцем, з одного боку, та ФОП ОСОБА_5, як орендарем, з іншого боку, було укладено договір оренди земельної ділянки, об'єктом якого є земельна ділянка загальною площею 5,1873 гектара, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1. Вказаний договір був зареєстрований у Михайлівському РВ ЗРФ ЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 3 липня 2008 року за № 04 (а.с.7-12).

Договір було укладено строком на 10 років, отже термін його дії - до 03 липня 2018 року.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 18 грудня 2015 року ОСОБА_2 стала власником вказаної земельної ділянки загальною площею 5,1873 гектара, кадастровий номер: НОМЕР_1, після смерті попереднього власника ОСОБА_6 (а.с. 12).

29 листопада 2016 року між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_3, з іншого боку, було укладено договір стосовно вказаної земельної ділянки загальною площею 5,1873 гектара, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1. Вказаний договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 січня 2017 року, номер запису: 18692818 (а.с. 13-15).

Згідно із п.1 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В силу вимог ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Ч. 5 ст. 126 ЗК України установлено, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Після смерті орендодавця ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_1 перейшло до відповідача у цій справі - ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 грудня 2015 року.

Згідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на час розгляду цієї справи судом першої інстанції зареєстровано два договори оренди на одну земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_1, належну ОСОБА_2, у зв'язку з чим існує подвійна реєстрація прав оренди однієї й тієї ж земельної ділянки за різними правонабувачами.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону зобов'язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до п.п. 8-1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

У ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, відповідно до частини першої цієї статті державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 24 зазначеного Закону у державній реєстрації прав може бути відмовлено у разі, якщо заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень ст.ст. 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Саме такі правові висновки щодо моменту набрання чинності договором оренди землі містяться у правових висновках Верховного Суду України у постановах від 13 червня 2016 року по справі №6-643 цс 16, від 18 січня 2017 року по справі №6-2777 цс 16.

Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Підставою недійсності правочину відповідно до приписів ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої, третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд першої інстанції правильно встановив, що договір оренди землі розміром 5,1873 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 був підписаний сторонами 3 липня 2008 року, строк дії договору - 10 років, та державна реєстрація відбулась 3 липня 2008 року, а договір оренди землі щодо вищезазначеної земельної ділянки повторно був укладений 29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та його державна реєстрація відбулась 20 січня 2017 року, тобто в період строку дії попереднього договору оренди від 3 липня 2008 року, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України договір укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсним, а відомості про його державну реєстрацію підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, як відповідачів, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідачів, висловлену у цій справі, яку вони та їх представник вважають, що є єдино вірною та єдино можливою.

Для ОСОБА_2, як спадкоємця ОСОБА_6, є обов'язковим для виконання в силу вимог закону та договору вищезазначений договір оренди землі від 03 липня 2008 року вищезазначеної земельної ділянки, укладений із ФОП ОСОБА_5, укладений строком на 10 років, тобто до 03.07.2018 року.

Оскільки, відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та представник останніх не надали суду першої інстанції у цій справі будь-яких належних, допустимих доказів того, що:

-строк, на який був укладений вищезазначений договір оренди землі від 03 липня 2008 року між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_6, є іншим,

-вищезазначений договір від 03 липня 2008 року між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не був чинним станом на момент укладення 29 листопада 2016 року вищезазначеного договору оренди цієї ж земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (припинив свою дію, був розірваний, визнаний недійсним тощо).

Тому, при вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із презумпції правомірності правочину - вищезазначеного договору оренди землі від 03.07.2008 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Так, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

А тому, суд першої інстанції правильно вважав, що укладеним 29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 вищезазначеним договором оренди землі відносно тієї самої земельної ділянки, порушено права ФОП ОСОБА_5, як орендаря цієї земельної ділянки за вищезазначеним чинним договором оренди землі від 03 липня 2008 року, укладеним із ОСОБА_10, правонаступником прав та обов'язків якого за цим договором є ОСОБА_2 (відповідач у цій справі).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд за такими вимогами.

Встановлено, що позивачем ФОП ОСОБА_5 у цій справі заявлено та судом першої інстанції правильно задоволено також позовні вимоги останнього про скасування державної реєстрації вищезазначеного договору оренди землі, укладеного між відповідачами 29 листопада 2016 року.

Оскільки, останні пов'язані зі спором щодо права оренди вищезазначеної земельної ділянки між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_3, як фізичною особою, у цій справі.

Право оренди вищезазначеної земельної ділянки ФОП ОСОБА_5 було зареєстровано належним чином у встановленому на той час (03 липня 2018 року) законом порядку - у Михайлівському районному відділі Запорізької регіональної філії Центру державного земельного кадастру 03.07.2008 року за № 04.

Відсутність інформації про реєстрацію вищезазначеного договору землі від 03.07.2008 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6, саме в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не робить цей договір нечинним, оскільки цей Державний реєстр був утворений значно пізніше і на сьогодні продовжує наповнюватись інформацією про реєстрацію прав на нерухоме майно, яка відбулась раніше в установленому законом порядку.

Тому, відсутність відповідної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вищезазначеного договору землі від 03.07.2008 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на момент укладення 29 листопада 2016 року договору оренди цієї земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не робить останній дійсним.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, в редакції, чинній до 14.12.2017 року, у цій справі відсутні.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та представник останніх не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, в силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та їх представником апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, як осіб, які подали апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні їх вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останні не мають права на компенсацію за рахунок позивача ФОП ОСОБА_5 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 88), сплаченого ними при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 10, 88, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2017 року цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 26 березня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.