Справа № 464/636/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гуняк О.Я.
Провадження № 22-ц/783/4325/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 03 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

22.01.2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути кошти за договором позики у розмірі 142 376 гривень, що еквівалентно 5000 тисяч Євро по курсу НБУ станом на 2017 рік.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в лютому 2013 року ОСОБА_5 під час перебування в Італії позичила у неї 5000 євро під 5% місячних, із зобов'язанням повернути боргу в річний термін. Вказані кошти вона позичила для придбання житла для сина. У січні 2014 року ОСОБА_5 померла, не повернувши боргу. Після повернення в Україну вона звернулась до дочки ОСОБА_5 з проханням повернути їй кошти, однак остання відмовилась це зробити. Вказувала на те, що факт отримання ОСОБА_5 коштів підтверджується письмовою розпискою останньої .У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_2- чоловік ОСОБА_5, який є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5, відмовився у добровільному порядку повертати борг, тому просила такий стягнути в судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 30056 грн. 40 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважає його необґрунтованим, незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розписка про отримання коштів у ОСОБА_4 не містить зобов»язання про їх повернення. Вважає, що судом першої інстанції не враховано практику Верховного Суду України щодо розгляду даної категорій справ, згідно якої розписка повинна засвідчувати не лише факт отримання грошових коштів в борг, а й містити умови про їх повернення. Зазначає, що якщо умова щодо обов»язку їх повернення відсутня, то розписка не є доказом укладення сторонами договору позики. Тому вважає, що висновок суду про підставність позовних вимог про стягнення боргу є необґрунтованим та таким, що не підтверджений належними доказами у справі.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання по розгляду даної справи учасники справи не з»явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та обставини справи в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкоємці відповідно до вимог ст.ст. 1281, 1282 ЦК України відповідають за борги спадкодавця перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Судом встановлено, що 13.02.2013 року між та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала в позику кошти в розмірі 5000 євро під 5% місячних на строк до 01.02.2015 року, що підтверджується письмовою розпискою позичальника ОСОБА_5 (а.с. 110).

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 17 липня 2014 року та від 15 серпня 2014 року спадкоємцем майна ОСОБА_5 є її чоловік ОСОБА_2. Спадщина, на яку видані свідоцтва складається з: грошового вкладу зі всіма відсотками та компенсаційними нарахуваннями, що знаходяться у Філії ТВБВ №10013/08 міста Бібрка, Перемишлянського району із залишком в сумі 4396,40 гривень та 1/4 (однієї четвертої) частки квартири за адресою: АДРЕСА_1. Згідно довідки про технічну характеристику об'єктів нерухомого майна №385 від 02.07.2016 року вартість 1/4 частини житлової квартири АДРЕСА_1 становить 25660,00 гривень.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає наявну в матеріалах справи розписку, підписану позичальником, належним і допустимим доказом укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та факту передачі останній грошової суми в розмірі 5000 євро, а доводи апеляційної скарги стосовно ненадання позивачем суду належних доказів на підтвердження передачі визначеної договором суми грошових коштів такими, що не спростовують висновків суду.

У встановленому законом порядку договір позики недійсним не визнавався.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 32 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відтак, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, районний суд, прийшов до вірного висновку, що між сторонами укладено договір позики та такий не виконано позичальником, а тому з відповідача підлягає стягненню сума грошових коштів в розмірі 30056 грн. 40 коп., що визначена у межах вартості майна, одержаного ОСОБА_2 у спадщину після смерті ОСОБА_5

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.03.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.