АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 646/4710/17

Провадження № 22-ц/790/1679/18

30 березня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2017 року(суддя Шелест І.М) по цивільній справі №646/4710/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, 02 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ним передано грошові кошти у розмірі еквівалент 4000 доларів США із строком повернення до 02 лютого 2012 року.

Договір посвідчено нотаріально.

31 січня 2012 року між ними підписано договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору позики, яким змінено п. 1 договору: слова «до другого лютого дві тисячі дванадцятого року» змінено словами «до другого травня дві тисячі дванадцятого року».

У добровільному порядку відповідач гроші не повертає, ігнорує звернення в телефонному режимі та уникає особистих зустрічей.

Станом на 19 червня 2017 року заборгованість складає: 4000 доларів США, що становить 105670,47грн. 3% річних- 4921 грн., загальна сума заборгованості 134850 грн.

Просить стягнути заборгованість за договором позики у сумі 134850 грн. та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав. Зазначив, що борг повністю погашений, але підтверджень цього не має.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 105 670, 47 грн. 3% річних у розмірі 4921, 00 грн. та суму судового збору у розмірі 1105, 90 грн., а всього 111 697 грн. 37 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що відповідач не повернув боргу позивачу за договором, а тому заборгованість підлягає стягненню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Він просив застосувати строки позовної давності, однак суд проігнорував його заяву.

Строком закінчення виконання зобов'язання відповідно до договору є 02 травня 2012 року. Позовна давність сплинула 02 травня 2015 року, ОСОБА_2 звернувся до суду 21 червня 2017 року.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 02 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг 32 000 грн., що є еквівалентом 4000 доларів США з кінцевим терміном повернення 02 лютого 2012 року.

Договір посвідчено нотаріально.

31 січня 2012 року сторони підписали договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору позики, яким змінено п. 1 договору: слова «до другого лютого дві тисячі дванадцятого року» змінено словами «до другого травня дві тисячі дванадцятого року».

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17.

Отже, ухвалюючи рішення суд першої інстанції враховуючи умови договору та вимоги закону, що регулює виниклі правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу.

Що стосується посилання ОСОБА_1 щодо пропуску позовної давності, оскільки позовна давність сплинула 02 травня 2015 року, а позивач звернувся до суду у червні 2017 року то суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 256; 257; 261 ч.1; 267 ч.3,4 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи зі змісті ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Рішення судом першої інстанції ухвалено 04 грудня 2017 року.

До ухвалення цього рішення відповідачем не було подано заяву про застосування строку позовної давності, а тому на стадії апеляційного провадження така заява прийнята не може бути.

Це узгоджується з висновком Постанови Верховного Суду України №6-2307цс15 від 02 березня 2016 року.

Посилання відповідача, що ним зроблена заява про застосування строків позовної давності усно ще в суді першої інстанції - безпідставне і спростовується технічним записом судового засідання від 09 жовтня 2017 року, з якого вбачається, що така заява відповідачем зроблена не була. Ні на стадії заявлення клопотань, ні під час надання пояснень відповідачем не наголошувалося про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_2

Справа призначалась також й на 30 серпня 2017 року та 09 листопада 2017 року, однак у зв'язку з зайнятістю судді Шелест І.М. у розгляді кримінальних проваджень, розгляд справи було перенесено: з 30 серпня на 09 жовтня 2017 року, з 09 листопада на 04 грудня 2017 року.

04 грудня 2017 року справа розглянута за відсутності сторін. Згідно вимог ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось.

Письмова заява про застосування позовної давності ОСОБА_1 до суду першої інстанції також не подалась.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2017року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 березня 2018 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко