Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2434/07

провадження № 61-3974св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 12 листопада 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу торгових павільйонів загальною площею 341,68 кв. м по АДРЕСА_1 Відповідно до пункту 2 вказаного договору виконано повний розрахунок вартості майна, що підтверджується розпискою. 17 листопада 2007 між сторонами було складено і підписано акт прийому-передачі майна. Проте нотаріус відмовила у посвідченні договору купівлі-продажу у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на предмет договору. На його звернення до відповідача про надання вказаних документів, ОСОБА_4 було повідомлено, що технічна документація та свідоцтво про право власності на вказаний об'єкт не видавалися. Отже, відмова відповідача від надання правовстановлюючих документів на торгові павільйони має розцінюватися як відмова від нотаріального посвідчення договору.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати договір купівлі-продажу торгових павільйонів загальною площею 341, 68 кв. м, укладений між ним та ОСОБА_4 від 12 листопада 2007 року, дійсним та визнати за ним право власності на вказане майно на підставі статей 15, 220, 328, 392, 657 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав та просив його задовольнити.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2007 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу від 12 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дійсним. Визнано за ОСОБА_3 право власності на торгові павільйони загальною площею 341,68 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для визнання дійсним вищевказаного договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу укладений відповідно до чинного законодавства, виконаний сторонами, але у зв'язку із ухиленням відповідача нотаріально не посвідчений.

У червні 2016 року ОСОБА_5, який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2007 року.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2007 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що саме ОСОБА_4 є власником торгових павільйонів, щодо яких між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу, а тому цей договір є нікчемним. Крім того, враховуючи відсутність державної реєстрації договору оренди від 6 грудня 2006 року, до справи не було залучено як відповідача власника земельної ділянки, на якій розташовані торгові павільйони, - ОСОБА_5

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що судом не була застосована частина друга статті 331 ЦК України, яка визначає, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). У матеріалах справи є акт постійно-діючої державної технічної комісії з прийняття в експлуатацію стаціонарної малої архітектурної форми, у якому зазначено, що постійно діючій державній технічній комісії пред'явлена встановлена стаціонарна мала архітектурна форма для здійснення підприємницької діяльності - зблоковані тимчасові торгові павільйони підприємця ОСОБА_4 на орендованій земельній ділянці по АДРЕСА_1 Крім того, відповідно до державних будівельних норм 3.1-3-94 підписаний та затверджений акт державної технічної комісії є рішенням про готовність до введення в експлуатацію об'єкта, підставою для включення в державну статистичну звітність, а також для оформлення права власності на збудований об'єкт. На той час затверджений акт державної технічної комісії був єдиним законним документом, підтверджуючим право власності на новостворене нерухоме майно. Скасування рішення суду першої інстанції порушує права багатьох людей, оскільки у справі є відомості з державного реєстру прав на нерухоме майно, згідно з якими в період з 2008 по 2016 роки здійснювалися правочини зі зміною власників як землі, так і приміщень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Не погоджуючись із касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5 подав заперечення, відповідно до яких він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку від 12 квітня 2006 року НОМЕР_1. Між ним та ОСОБА_6 20 вересня 2006 року було укладено договір оренди земельної ділянки за зазначеною адресою строком на 15 років. 13 грудня 2007 року вказаний договір на виконання підпункту 8.3 пункту 8 за згодою сторін було припинено, що підтверджується угодою про розірвання договору. 17 грудня 2007 року офіційною довідкою № 503 ДП «Центр державного земельного кадастру» Волинської регіональної філії було підтверджено, що Ковельським реєстраційно-виробничим офісом Волинської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» внесено в державний реєстр земель інформацію про дострокове припинення договору оренди земельної ділянки на підставі угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки та заяви ОСОБА_5 Станом на 17 грудня 2007 року інформація в державному реєстрі земель про наявність чинних договорів на вказану земельну ділянку відсутня. Суд першої інстанції, не встановивши офіційні відомості про державну реєстрацію договору оренди на земельну ділянку, вирішив справу, порушивши, в першу чергу, право власника земельної ділянки, взявши до уваги наданий позивачем договір оренди земельної ділянки, нібито укладений від 6 грудня 2006 року, не перевіривши інформацію з ДП «Центр державного земельного кадастру» про наявність офіційної реєстрації вказаного договору. Договір оренди земельної ділянки від 12 грудня 2006 року не відповідає вимогам закону. Договір оренди не є укладеним, тому позивач використав його без достатньої правової підстави, тим самим ввівши суд в оману. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Відповідач у справі ОСОБА_4 подав до суду свої пояснення, якими підтримав касаційну скаргу ОСОБА_7 та зазначив, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції торговельні павільйони мали статус тимчасових, оскільки побудовані на орендованій земельній ділянці, із кінцевим строком оренди до 2026 року. Відповідно до державних будівельних норм на такі тимчасові будівлі виготовлялася технічна документація, в якій всі відповідні служби зазначали свої вимоги для будівлі, після побудови призначалася комісія, яка приймала будівлю і видавала акт про готовність до експлуатації. Після затвердження акта виконавчим комітетом міської ради дозволялося споруду експлуатувати. Інших на той час документів більше не передбачалося. Тобто акт комісії та рішення міської ради були документами, які визначали власника будівлі. З огляду на наявність таких документів як акт введення в експлуатацію та рішення міської ради, нотаріус не міг оформити договір купівлі-продажу торгових павільйонів.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_3, звертаючись до суду із вказаним позовом, надав письмовий договір, укладений між ним та ОСОБА_4 від 12 листопада 2007 року, згідно з яким він купив торгові павільйони загальною площею 341,68 кв. м по АДРЕСА_1

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_3 надав суду акт прийому-передачі майна та розписку про отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 16 тис. грн на виконання цього договору.

Апеляційним судом на підставі зібраних у справі доказів установлено, що ОСОБА_5 на час розгляду справи був власником земельної ділянки площею 0,0800га по АДРЕСА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 квітня 2006 року, на якій розташовані торгові павільйони.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України (тут і далі у редакції від 14 червня 2007 року) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Суд погоджується з аргументованим висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 12 листопада 2007 року дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Натомість визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості його посвідчити нотаріально.

Отже, суд дійшов висновку про недоведеність факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього договору та порушення прав ОСОБА_5, який є власником земельної ділянки, на якій знаходяться будівлі та на які за позивачем визнано право власності.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу його звернення до відповідача з вимогою про нотаріальне посвідчення договору та відмову останнього у вчиненні таких дій.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Твердження, на які посилається заявник, зокрема на те, що ОСОБА_4 є власником нежитлових будівель, апеляційний суд обґрунтовано вважав такими, що не спростовують фактичних обставин, оскільки відсутність правовстановлюючих документів про належність цих будівель ОСОБА_4 не є підставою для визнання дійсним договору та визнання за позивачем права власності, оскільки суд не підміняє уповноважені законом органи, які посвідчують право власності.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм матеріального права, а саме частини другої статті 331 ЦК України, яка передбачає, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), - є безпідставними з огляду на те, що зблоковані тимчасові торгові павільйони є малою архітектурною формою, тобто рухомим майном, на яке не поширюються положення частини другої статті 331 ЦК України.

Всі інші доводи касаційної скарги не мають значення для цієї справи, оскільки судом не встановлено порушеного, невизнаного чи оспорюваного права позивача, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик