Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 700/394/17

провадження № 61-736 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач) , Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Ріпківська сільська рада Лисянського району Черкаської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Лисянського районного суду Черкаської області у складі судді Яценко Г. М. від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Бондаренка С. І., від 12 жовтня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

Ріпківської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що у 1998 році він працював у сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю «Ріпківське» (далі - СТОВ «Ріпківське») де отримав у користування 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1. У 2008 році СТОВ «Ріпківське» визнано банкрутом та ліквідовано. Житловий фонд товариства на баланс сільської ради не передавався. Будь-які правовстановлюючі документи на будинок не видавались.

Посилаючись на те, що він добросовісно заволодів майном, відкрито володіє ним більше десяти років та з урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 27 липня

2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

У грудні 2017 рокупредставник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, не взято до уваги доводи та докази сторін у справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 разом із дружиною ОСОБА_6 з 1998 року і на час розгляду справи проживають у будинку, розташованому по АДРЕСА_1, що підтверджено довідкою Ріпківської сільської ради Лисянського району Черкаської області від 25 лютого 2017 року № 238.

Згідно з довідкою Ріпківської сільської ради Лисянського району Черкаської області від 25 квітня 2017 року № 238, житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 на баланс Ріпківської сільської ради Лисянського району Черкаської області не передавався.

Частиною першою статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже закон передбачає наявність доказів щодо добросовісності заволодіння нерухомим майном та десятирічного строку безперервного володіння ним.

Відповідно до вимог частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що відсутні докази банкрутства підприємства, яке надавало житло, а також відсутні архівні дані про надання житла працівникам та на передачу житлового фонду органам місцевого самоврядування після ліквідації підприємства, враховуючи те, що позивачем не надано належних доказів законності заволодіння ним частини будинку за вказаною адресою та наявності десятирічного строку безперервного володіння ним, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська