Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 758/3595/15-ц

провадження № 61-9242св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

представники позивача за первинним позовом: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач за первинним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_7,

представники відповідача за первинним позовом: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Подільського районного суду м. Києва у складі судді Васильченка О. В. від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А. від 06 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00908.08.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 162 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 травня 2015 року включно.

Позичальник у свою чергу зобов'язався повністю погасити заборгованість за кредитом. За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, сплачувати банку за кожен день прострочення пеню у розмірі 1, 6 % від суми простроченої заборгованості (пункт 3.6 кредитного договору).

Оскільки ОСОБА_7 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував у зв'язку із чим станом на 10 листопада 2015 року утворилася заборгованість у сумі 74 735,57 доларів США (по тілу кредиту та відсотках) та 16 778 783 грн 97 коп. (пеня та 3 % річних), яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 57 833, 06 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 16 902, 51 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у сумі 13 131 058 грн 88 коп.; пені за несвоєчасне погашення відсотків у сумі 3 561 884 грн 08 коп.; 3 % річних від суми простроченого кредиту у сумі 67 518 грн 72 коп.; 3 % річних від суми прострочених відсотків у сумі 18 322 грн 29 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

У червні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсним положення пункту 3.6 кредитного договору.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що всупереч положенням Закону України «Про захист прав споживачів» банком було включено у договір умови, які є несправедливими. Зокрема, пункт 3.6 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 1,6 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання, що становить 584 % від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності, та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, чим порушено його права як споживача. Зазначав, що дізнався про порушення свого права 25 червня 2015 року, після того як банком було подано позовну заяву.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 77.1/АА-00908.08.2 у сумі 74 735,57 доларів США по тілу кредиту та відсотках та 1 888 567 грн 85 коп. пені та 3 % річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк», виходив із того, що оскільки ОСОБА_7 порушив умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користування в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, то банк має право вимагати повернення отриманих ним коштів, відсотків за користування кредитом, пені та 3 % річних. Установивши, що заявлена до стягнення сума пені значно перевищує суму боргу, суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК України вважав за доцільним зменшити розмір нарахованої позивачем пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором до суми заборгованості по тілу кредиту та відсотках, яка становить 1 888 567 грн 85 коп.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, виходив із того, що звернувшись у червні 2015 року до суду з позовом про визнання недійсним пункту 3.6 кредитного договору, який був укладений 22 травня 2008 року, ОСОБА_7 пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про застосування якого просив представник банку, і поважної причини його пропуску суду не навів.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Суд обгрунтовано відмовив у застосуванні позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентів, оскільки позичальник частково погашав заборгованість за кредитом і останній платіж у рахунок погашення заборгованості відповідачем сплачений 06 березня 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся у березні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Апеляційний суд погодився с висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки кредитний договір, пункт 3.9 якого ОСОБА_7 просив визнати недійсним, було укладено 22 травня 2008 року і відповідач тривалий час виконував умови кредитного договору, тобто йому було відомо про умови кредитного договору та штрафні санкції за їх порушення, про що свідчить його підпис на кредитному договорі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про заборону надання споживчих кредитів в іноземній валюті, апеляційний суд виходив із того, що на момент укладення кредитного договору така заборона в Законі України «Про захист прав споживачів» була відсутня, а ПАТ «Родовід Банк» відповідно до ліцензії санаційного банку від 15 червня 2012 року № 1 має право проводити розрахунки в іноземній валюті.

У касаційній скарзі, поданій 13 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України (далі - НБУ) облікової ставки для іноземної валюти, тому пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Проте суди стягнули пеню розраховану банком в доларах США, перевівши остаточну її суму в гривню на день розрахунку. Також, стягуючи всю суму заборгованості за кредитом та відсотками, суди не врахували, що засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Крім того, заявник зазначав, що суди не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів», положення якого не допускають передбачення умов у договорах, наслідками яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Також заявник зазначив, що про зміст пункту 3.6 кредитного договору дізнався після того, як банк звернувся до нього з позовом.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 22 травня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00908.08.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 162 тис. доларів США на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів терміном повернення 22 травня 2015 року включно зі сплатою 12, 50 % річних.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що позичальник зобов'язується достроково погасити заборгованість за одержаними кредитами та сплатити проценти за користування ними, а також пені та штрафи, передбачені цим договором, у разі не виконання зобов'язань, передбачених у пунктах 3.2 та 3.3 цього договору.

Пунктом 3.6 кредитного договору сторони погодили, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язується сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1, 6 % від суми простроченої заборгованості.

10 грудня 2015 року представник банку подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 про визнання недійсним пункту 3.6 кредитного договору (а. с. 80).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Оскільки кредитний договір було укладено 22 травня 2008 року, то позичальнику з моменту підписання вказаного договору було відомо про його умови, в тому числі і зміст пункту 3.9, який ОСОБА_7 просив визнати недійсним. Проте з позовом про визнання недійсним вказаного пункту позичальник звернувся лише у червні 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Тому висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 у зв'язку із пропуском строку позовної давності ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи касаційної скарги про несправедливість пункту 3.9 кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки заявником пропущено строк позовної давності для визнання його недійсним, про застосування якого просив представник банку, а поважних причин його пропуску заявник не навів.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статтей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 77.1/АА-00908.08.2 відповідачем не було повернуто суму кредиту, не сплачено суму відсотків за користування кредитом, не сплачено суму нарахованої пені за прострочення виконання зобов'язань та 3 % річних, у зв'язку із чим станом на 10 листопада 2015 року у позичальника виникла заборгованість у сумі 74 735,57 доларів США (по тілу кредиту та відсотках) та 16 778 783 грн 97 коп. (пеня та 3 % річних), яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 57 833, 06 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 16 902, 51 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у сумі 577 064,25 доларів США, що еквівалентно 13 131 058 грн 88 коп.; пені за несвоєчасне погашення відсотків у сумі 156 532,38 доларів США, що еквівалентно 3 561 884 грн 08 коп.; 3 % річних від суми простроченого кредиту у сумі 67 518 грн 72 коп.; 3 % річних від суми прострочених відсотків у сумі 18 322 грн 29 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову,суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що позичальник не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів, відсотків за користування кредитом, пені та 3 % річних.

Установивши, що нарахована банком пеня перевищує основний розмір боргу, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про зменшення її розміру до суми заборгованості по тілу кредиту та відсотках, яка становить 1 888 567 грн 85 коп., на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Застосування судами положень частини третьої статті 551 ЦК України для зменшення розміру пені банком не оспорюється.

Доводи касаційної скарги про те, що судами неправильно визначено розмір пені - безпідставні, оскільки кредит було надано в іноземній валюті, що не суперечить чинному законодавству, а оскільки згідно з пунктом 3.6 кредитного договору пеня нараховувалася від суми простроченої заборгованості, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд мав право визначити розмір пені в іноземній валюті, з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку, проти чого кредитор не заперечував.

Крім того, судами встановлено, що ПАТ «Родовід Банк» має ліцензію на право проводити розрахунки в іноземній валюті (а. с. 76-79).

З урахуванням наведеного висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову ПАТ «Родовід Банк» та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 з наведених у судових рішеннях підставах ґрунтуються на законі та узгоджуються з матеріалами справи.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило