Справа № 316/111/18
Провадження № 4-с/316/8/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2018 р. м. Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області у складі суду:

головуючого судді Вільямовської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Енергодар Запорізької області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», -

секретар судового засідання Рябуха О.В.,

ВСТАНОВИВ:

До Енергодарського міського суду Запорізької області у січні 2018 року звернувся ОСОБА_1 зі скаргою, в якій зазначив, що в провадженні Енергодарського міського відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження № 48813654 про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості та судового збору на загальну суму 1130951,17 грн..

09.01.2018 року, представник боржника, ознайомившись з матеріалами зведеного виконавчого провадження, повідомив боржника, що провадження розпочато, з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» в редакції діючій на момент вчинення дій. ОСОБА_1 вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження має бути скасована. Так боржник зазначає, що дана постанова винесена 15.09.2015 року, тому повинна відповідати вимогам Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 06.06.2015р. Посилаючись на ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», яка на момент винесення оскаржуваної постанови мала відповідну редакцію, згідно з якої, в тому числі і постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення та боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Але, як зазначає в скарзі боржник, матеріали виконавчого провадження не містять доказів вручення йому постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2015 року під розписку та відсутнє будь-яке повідомлення про вручення рекомендованого листа.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження, на його думку, була винесена незаконно то підлягають скасуванню і заходи примусового виконання, як-то: обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України та накладення арешту на частку у спільному майні.

Заявник просить: визнати дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження протиправними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2015 року; скасувати арешт накладений на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної сумісної власності боржнику- Партатус ОСОБА_2 та його матері- Партатус ОСОБА_3; скасувати обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

В судове засідання сторони не зявилися.

Заявник- боржник ОСОБА_1 причини неявки не повідомив, в матеріалах справи наявна заява, надіслана заявником електронною поштою, про відкладення судового засідання, яке призначалося на 01.02.2018 рік. Після цього судове засідання по справі відкладалося ще декілька разів, проте інших заяв або клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд скарги за його відсутністю, від заявника до суду не надходило.

Державний виконавець Енергодарського міського відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_4В надала письмові пояснення по скарзі, відповідно до яких зазначає, що постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2015р. винесені державним виконавцем на підставі ст.ст.18, 19 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на той момент та виконавчі документи відповідали вимогам даного Закону, а тому у державного виконавця були всі законні підстави для винесення постанов про відкриття виконавчого провадження. Крім того вказані постанови направлені рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується відповідним реєстром. А тому підстав для скасування всіх заходів примусового виконання рішень суду- відсутні (а.с.45).

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - причини неявки не повідомило.

Згідно з ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка сторінне перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до матеріалів справи, в провадженні Енергодарського міського відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження № 48813654 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості та судового збору на загальну суму 1130951,17 грн. (а.с.47-51).

Заявник вказує, що його не було повідомлено про відкриття виконавчого провадження, проте в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого поштовий конверт повернутий до ДВС за закінченням терміну зберігання (а.с.55), який направлявся за адресою, вказаною у виконавчих листах, тобто за місцем мешкання боржника.

Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент винесення оскаржуваних постанов, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З норми даної статті Закону випливає, що постанова про відкриття виконавчого провадження повинна бути надіслана боржнику ОСОБА_1 саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що і було зроблено виконавцем, таким чином він вважається повідомленим саме з моменту надіслання йому постанови, а отже він повідомлений належним чином про відкриття провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд вважає, що дії державного виконавця не носять протиправного характеру, заявник не надав відповідних доказів, які б дозволили суду прийти до висновку, що постанова про відкриття провадження підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області ОСОБА_4 від 29 вересня 2015 р. по зведеному ВП № 48813654 накладено арешт на все майно, що належить божнику ОСОБА_1, який зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_2 у межах суми звернення стягнення 1244217,46 грн. (а.с.52).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч.ч. 1, 3, 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями ч 1, 2, 3 ст. 56 вказаного Закону визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 вказаного Закону України стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Під час виконання рішення про стягнення зі скаржника суми боргу за кредитним договором у розмірі 1127297,17 грн. та судового збору у розмірі 3654,00 грн., державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника.

При винесенні державним виконавцем постанови про арешт майна закон не передбачає здійснення процедури визначення частки майна боржника в спільному майні, як цього вимагають норми розділу VII Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, державний виконавець при винесенні постанови про арешт майна боржника від 29 вересня 2015 року діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення з боржника аліментів на утримання неповнолітньої дитини, права інших співвласників діями державного виконавця порушені не були, тому у задоволені скарги в частині скасування арешту майна суд вважає необхідно відмовити.

Щодо вимог про скасування обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд зазначає наступне.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 05.04.2016 року було задоволено подання державного виконавця Енергодарського міського відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_4. Обмежено боржника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 без вилучення паспортного документу шляхом заборони перетину кордону України до виконання своїх зобовязань, покладених на нього зведеним виконавчим провадженням № 48813654 від 22.09.2015 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних осіб заборгованості у розмірі 1130951,17 грн. У вказаній ухвалі сторонам розяснено порядок та строки її оскарження.

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України передбачено ст. 377-1 ЦПК України (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин), у відповідності з якою питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Цивільний процесуальний кодекс України не регулює порядок розгляду судом питання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Так само не передбачено вирішення такого питання судом і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України».

Особа, яка вважає, що її права порушені в зв'язку з тимчасовим обмеженням у праві виїзду за межі України, має право оскаржити в апеляційному порядку лише ухвалу суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

А отже, скаржником порушено порядок оскарження ухвали про обмеження у праві виїзду.

На підставі викладеного, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, всебічно з'ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підставу своїх вимог, а заінтересована особа, як на підставу своїх заперечень, приходить до висновку, що оскаржувана постанова була прийнята в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, а тому вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. Крім того, у звязку з відмовою у задоволенні вимоги заявника щодо визнання дії державного виконавця протиправними та скасувати постанови, підстави для скасування інших заходів примусового виконання рішень суду- відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи якому повна ухвала не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Н. О. Вільямовська