Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 279/8204/15-ц

провадження № 61-1635 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
представник позивача відповідачі - - -ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Коваленко Н. П. від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі суддів: Товянської О. В., Микитюк О. Ю., Гансецької І. А., від 02 листопада 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення з них в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 0 за кредитом та процентами в розмірі 41 851, 21 дол. США, пені у розмірі 16 559, 52 грн, а також 3 654 грн судових витрат: у рівних частках по 1 827 грн з кожного.

Позовна заява мотивована тим, що 10 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 58 000 доларів США зі сплатою 14 % річних за умови повернення кредиту не пізніше 09 червня 2023 року згідно з графіком погашення. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання позичальником між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки від 10 червня 2008 року. Оскільки позичальник належним чином зобов'язання не виконував, то станом на 19 лютого 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 41 851,21 дол. США (станом на 19 лютого 2015 року за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 26, 799674 грн за долар США, еквівалентно 1 121 598,78 грн), та зі сплати пені у розмірі 16 559,52 грн, з яких: 37 700,14 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 3 222,20 дол. США за період з 25 квітня 2014 року по 19 лютого 2015 року, 4 151,07 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 3 660,99 дол. США за період з 01 травня 2014 року по 31 січня 2015 року, 8 685,24 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 27 травня 2014 року по 19 лютого 2015 року, 7 874,28 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 27 травня 2014 року по 19 лютого 2015 року.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», в якому просив визнати припиненим договір поруки від 10 червня 2008 року, оскільки жодної з додаткових угод він не підписував, згоди на зміну графіка погашення кредиту не надавав.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року в розмірі 41 851,21 дол. США, що за курсом НБУ станом на 19 лютого 2015 року становить 1 121 598,78 грн (з яких 37 700,14 дол. США - кредитна заборгованість по 19 лютого 2015 року, 4 151,07 дол. США - заборгованість зі сплати процентів 31 січня 2015 року) та заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит у розмірі 16 559, 52 грн (з яких 8 685,24 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 7 874,28 грн - пеня за прострочення сплати процентів), 3 654 грн судового збору. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, визнано договір поруки від 10 червня 2008 року таким, що припинив свою дію.

Задовольняючи частково позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі і шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника видав вказану в договорі суму кредиту; ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань згідно з кредитним договором не виконував, коштів не сплачував, унаслідок чого станом на 19 лютого 2015 утворилася заборгованість в розмірі 41 851,21 доларів США. Також суд відмовив ОСОБА_4 у задоволенні заяви про зменшення розміру пені, оскільки її розмір не перевищує розміру збитків.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між банком та позичальником було укладено дві додаткові угоди, відповідно до яких змінено строк сплати процентів та графік погашення кредиту, внаслідок чого збільшився розмір щомісячних платежів за кредитом і термін погашення заборгованості за кредитом, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, проте зазначені додаткові угоди не були узгоджені з поручителем, що слугувало підставою для визнання договору поруки припиненим на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

У задоволенні вимог за первісним позовом в частині стягнення боргу із ОСОБА_5 як з поручителя суд відмовив з огляду на те, що визнав договір поруки припиненим.

Додатковим рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 серпня 2016 року стягнуто із ОСОБА_5 243 грн судового збору на користь держави.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконував, кредит погашав не в повному обсязі, тому утворився борг, який правомірно стягнуто судом першої інстанції. Щодо відмови у стягненні боргу з поручителя та задоволення зустрічної позовної вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що частиною першою статті 559 ЦК України передбачено, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього, а тому, оскільки в матеріалах справи відсутні та позивачем не надані докази повідомлення поручителя про зміну строку сплати відсотків і графіку погашення кредиту за основним договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення договору поруки.

У касаційній скарзі, поданій 23 листопада 2016 року, ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення Коростенського міськрайсуду Житомирської області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» щодо стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_5 та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію; ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк» відмовити; стягнути з ОСОБА_5 як солідарного боржника ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року в розмірі 41 851,20 дол. США, з яких: 37 700,14 дол. США - кредитна заборгованість по 19 лютого 2015 року, 4 151,07 дол. США - заборгованість за процентами по 31 січня 2015 року, заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та зі сплати процентів за кредит в розмірі 16 559,52 грн, а також здійснити перерозподіл судових витрат у справі.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, позивач посилається на грубе порушення судами норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні первісного позову щодо стягнення заборгованості з поручителя - ОСОБА_5 та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію. Зокрема, зазначає, що додатковими угодами від 16 грудня 2008 року та від 25 грудня 2009 року не було внесено змін щодо збільшення суми кредиту, щодо строку повернення кредиту та не змінено розміру процентної ставки, тому немає підстав вважати, що обсяг відповідальності поручителя збільшено.

Також ПАТ «УкрСиббанк» акцентує увагу на тому, що додатковими угодами від 16 грудня 2008 року та від 25 грудня 2009 року не змінено термін сплати, розмір процентів, остаточний термін повернення кредиту, а сума строкової заборгованості, що підлягала б сплаті згідно з графіком погашення заборгованості за період відстрочки, розподілена пропорційно кількості періодів платежу до кінця строку дії кредитного договору, що відображено в графіку платежів. Тобто, на думку ПАТ «УкрСиббанк», згідно із цими додатковими угодами відсоткова ставка не змінилась, тому обсяг відповідальності поручителя не збільшився.

Позивач вказує на безпідставність посилань ОСОБА_5 на те, що поручитель не надавав, а банк не отримував згоди на зміну умов кредитного договору, оскільки така згода уже закріплена в договорі поруки.

Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» посилається на те, що судами не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 23 грудня 2014 року в справі № 3-196гс14.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

05 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

В частині вирішення спору про стягнення з ОСОБА_4 (позичальника за договором про надання споживчого кредиту від 10 червня 2008 року) на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року в розмірі 41 851,21 дол. США, що за курсом НБУ станом на 19 лютого 2015 року становить 1 121 598,78 грн, та заборгованості зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит у розмірі 16 559,52 грн, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року не оскаржуються, а тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов'язань згідно з частиною першою статті 546 ЦК України може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За умовами договору поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання боржником свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Частиною другою статті 553 ЦК України передбачено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно із статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року, справа № 6-701цс15.

Обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 (позичальником) укладено договір про надання споживчого кредиту (далі - договір споживчого кредиту), за умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит в сумі 58 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 281 242 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

Згідно з пунктом 1. 2. 2 договору споживчого кредиту позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком 1 до цього договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 09 червня 2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно з умовами відповідної угоди сторін.

За користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов цього договору (пункт 1.3.1 договору споживчого кредиту).

Відповідно до пункту 1.3.4 договору споживчого кредиту строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

Виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується, зокрема, порукою ОСОБА_5 (пункт 2.1 договору споживчого кредиту).

У пункті 3.2.1 договору споживчого кредиту сторони погодили, що позичальник має право ставити перед банком питання про перенесення термінів погашення заборгованості за цим договором у разі виникнення тимчасових фінансових ускладнень з не залежних від позичальника обставин.

В додатку 1 до договору споживчого кредиту сторони узгодили графік погашення кредиту (а. с. 22-26).

10 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 (поручитель) укладено договір поруки (далі - договір поруки), згідно з яким ОСОБА_5 зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 (боржник) усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 10 червня 2008 року (основний договір), укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (пункт 1.1 договору поруки).

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки поручителю добре відомі усі умови вищезазначених основних договорів, зокрема: сума основного договору - 58 000 дол. США; термін виконання основного зобов'язання - до 10 червня 2023 року, якщо згідно з умовами основних договорів не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов'язання.

Згідно з пунктами 1.3, 1.4 договору поруки поручитель відповідає кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основними договорами, включаючи повернення основної суми боргу (у т. ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основних договорів. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

У пункті 2.1 договору поруки банк і поручитель домовилися, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

16 грудня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору споживчого кредиту від 10 червня 2008 року, відповідно до якої сторони, зокрема, домовились викласти пункт 1.3.4 договору споживчого кредиту від 10 червня 2008 року в такій редакції: «строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця змінено на 01 по 25 число (включно) кожного місяця; пункт 1.2.2 договору споживчого кредиту викладено у такій редакції: «позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік та укладено додаток 1 до договору), але в будь-якому разі не пізніше 10 червня 2023 року.

25 грудня 2009 року між акціонерним товариством «УкрСиббанк» (перейменовано на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду 2 до договору про надання споживчого кредиту від 10 червня 2008 року (яка є його невід'ємною частиною), за умовами сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту за договором про надання споживчого кредиту. Також сторонами погоджено, що невід'ємною частиною цієї додаткової угоди є графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (додаток 2, а. с. 38-44).

Судами встановлено, що зазначені додаткові угоди, укладені між банком та позичальником, не були узгоджені з поручителем.

У постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2014 року у справі № 3-196гс14, на яку посилається ПАТ «УкрСиббанк» у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд України зазначив: «аналіз застосування частини першої статті 559 ЦК України Вищим господарським судом України у цій справі та в судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, дає підстави для такого висновку.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Отже, припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди. У зв'язку з цим надання Банком позичальнику повної відстрочки погашення основного боргу терміном на 6 місяців без продовження строку дії кредитного договору хоча і є зміною зобов'язань, але не припиняє поруки, оскільки не збільшує розміру відповідальності самого поручителя.

Водночас ці висновки суду касаційної інстанції не спростовують правильності рішення про припинення поруки з іншої підстави.

Так, за змістом частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Як встановлено судами, при укладенні додаткової угоди № 1 до кредитного договору сторони домовилися про викладення пункту 2.2.1 основного договору у новій редакції, у результаті чого передбачили можливість підвищення відсоткової ставки за кредитом на 1 % річних у разі невиконання позичальником обов'язку, встановленого частиною шостою пункту 3.3.2 договору, щодо надання звітності про фінансово-майновий стан у зазначений договором строк. При цьому згоди поручителя на таку зміну не було одержано та за умовами договору поруки не передбачено можливості зміни розміру процентів.

Таким чином, у справі, що розглядається, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову про припинення зобов'язання за договором поруки, ОСОБА_5 послався на те, що внаслідок внесення сторонами договору про надання споживчого кредиту на підставі додаткових угод змін до графіка погашення кредиту було збільшення обсяг щомісячного зобов'язання позичальника та термін повернення кредиту, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, а такі зміни з поручителем не погоджувалися, при цьому договір поруки не передбачає можливості змін за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи зустрічні позовні вимоги поручителя, фактично поклали в основу свого висновку виключно нічим не підтверджені доводи поручителя ОСОБА_5, на переконання якого, додаткові угоди від 16 грудня 2008 року та від 25 грудня 2009 року свідчать про збільшення обсягу відповідальності поручителя, проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного поручителем не надано (як-то порівняльних розрахунків обсягу зобов'язань до та після укладення додаткових угод, власних чи експертних математичних розрахунків збільшення розміру грошового зобов'язання позичальника), окрім посилання на зазначені додаткові угоди, а суди першої та апеляційної інстанцій у свою чергу достеменно не дослідили та детально не проаналізували змісту спірних додаткових угод на предмет наявності в них таких умов, які свідчили б про збільшення обсягу відповідальності поручителя. Також судами не здійснено власних розрахунків з цього питання.

Тому такі висновки судів є передчасними і такими, що не відповідають вимогам законності та повноти встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 57 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частин першої і другої статті 58 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта даної статті).

Враховуючи, що висновки судів попередніх інстанцій про задоволення зустрічного позову про визнання договору поруки припиненим ґрунтуються виключно на припущеннях та є не мотивованими, а вимоги зустрічного позову є необґрунтованими, оскільки не базуються на належних та допустимих доказах, рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки від 10 червня 2008 року припиненим у зв'язку з порушенням норм процесуального права.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно та детально дослідити питання збільшення обсягу відповідальності поручителя у зв'язку з укладенням без згоди поручителя додаткових угод від 16 грудня 2008 року та від 25 грудня 2009 року до договору споживчого кредиту від 10 червня 2008 року, дослідити зміст умов цих додаткових угод.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постанови:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки від 10 червня 2008 року припиненим, а справу у цій частині передати на новий розгляд до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик