1Справа № 2-350/11 6/335/14/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В.,

стягувача ОСОБА_1,

представника боржника ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107Б, заяву ОСОБА_1 про поновлення строку предявлення до виконання виконавчого листа № 2-350/2011, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 4 квітня 2011 р., про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені за несвоєчасну сплату аліментів,

ВСТАНОВИВ:

До суду 17 листопада 2017 р. надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення строку предявлення до виконання виконавчого листа № 2-350/2011, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 4 квітня 2011 р., про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені за несвоєчасну сплату аліментів.

В обґрунтування заяви (з урахуванням усунення її недоліків) зазначала, що на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2011 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь пені за несвоєчасну сплату аліментів судом було видано виконавчий лист № 2-350/2011, який ОСОБА_1 предявила до виконання до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. Проте, стягнення за даним виконавчим листом не проводилось. У 2013 р. боржник ОСОБА_3 звернувся до стягувача з проханням мирно врегулювати спір, оскільки мав намір сплачувати аліменти добровільно за умови повернення всіх виконавчих листів. Проте, всупереч досягнутої домовленості боржник своїх зобовязань не виконав. Тому у 2017 р. вона знов вирішила предявити виконавчий лист до виконання, проте через закінчення строку, встановленого п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовив у прийнятті виконавчого документа.

З наведених підстав просила поновити пропущений строк предявлення вищезазначеного виконавчого листа до виконання (а.с. 102).

У судовому засіданні стягувач ОСОБА_1 підтримала заяву та просила її задовольнити. Зазначила, що вона на прохання боржника відкликала виконавчий лист з відділу виконавчої служби, і боржник на виконання домовленості між ними сплачував в якості аліментів по 1 000 грн. на місяць. Проте, пеню так і не погасив. З квітня 2016 р. боржник перестав проводити будь-які виплати, хоча має таку можливість, оскільки працює директором страхової компанії. Від розмови боржник уникає. Вказала, що розраховувала на його порядність.

Представник боржника ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви з тих підстав, що причини пропуску строку предявлення виконавчого листа до виконання не є поважними, жодних домовленостей між стягувачем та боржником щодо погашення пені за несвоєчасну сплату аліментів не існувало. Заявник без поважних причин не використала своє право та не предявила виконавчий лист до виконання, а тому її вимоги задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2011 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, внаслідок чого з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто пеню за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 5 699,93 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 57,45 грн. та збору на ІТЗ 120 грн. (а.с. 90).

04.04.2011 судом було видано виконавчий лист № 2-350/2011, із встановленим строком його предявлення до виконання до 25.02.2014 (а.с. 103).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 17.07.2013 виконавчий лист було повернуто стягувачеві за її письмовою заявою (а.с. 104).

17.11.2017 стягувач звернулась до суду із даною заявою, в якій просить поновити пропущений строк для предявлення виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі пропуску строку для предявлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачалось, що строки предявлення виконавчого документа до виконання перериваються предявленням виконавчого документа до виконання, тому в даному випадку даний строк було перервано. В силу ч. 3 ст. 23 цього Закону, вказаний строк встановлювався з дня повернення виконавчого листа, тобто з 17.07.2013. Отже, трирічний строк предявлення виконавчого листа до виконання сплинув 18.07.2016.

Разом із тим, суд вважає за можливе в даному випадку поновити цей строк з таких підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням суду була стягнута пеня за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, присуджених за рішенням суду від 6 квітня 2009 р. у справі № 2-832/2009 (а.с. 6).

При цьому, стягувач вказувала, що між нею та боржником існувала домовленість про добровільну сплату аліментів, внаслідок чого вона відкликала виконавчий лист з відділу державної виконавчої служби.

Даний факт підтверджується випискою з карткового рахунку стягувача, з якої випливає, що відповідач перераховував їй аліменти по 1 000 грн. щомісяця, і останній платіж він здійснив 10.06.2016 (а.с. 97). Отже, суд вважає встановленим, що стягувач у цей час не предявляла виконавчий лист до виконання через існуючу домовленість між сторонами.

Згідно з положеннями Конституції України та ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими для виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень покладено законом на державну виконавчу службу, а порядок виконання визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Водночас, також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Щодо поновлення процесуальних строків національними судами Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд одним із аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975 п. 36) не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Герін проти Франції» від 29.07.1998, п. 37).

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., що ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За частиною 2 цієї ж статті Конвенції, держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому, частиною 2 статті 27 Конвенції визначено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Разом із тим, рішенням суду від 15.02.2011 у цій справі встановлено, що ОСОБА_3 не належним чином виконував обовязок із забезпечення в межах своїх фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, чим порушив вимоги Сімейного кодексу України, і внаслідок несплати аліментів на утримання дитини судом було присуджено до стягнення із нього пеню на підставі ст. 196 Сімейного кодексу України.

Натомість, вказане рішення суду також залишилося не виконаним боржником, що, безумовно, порушує права та інтереси неповнолітньої дитини сторін, зокрема, права на належний життєвий рівень, на забезпечення умов фізичного та духовного розвитку.

Тому, виходячи з інтересів дитини, які для суду є пріоритетними, суд вважає за можливе задовольнити заяву ОСОБА_1 та поновити їй пропущений строк для предявлення виконавчого листа до виконання.

Керуючись ст.ст. 18, 260, 261, 433 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк предявлення до виконання виконавчого листа № 2-350/2011, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 4 квітня 2011 р., про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Вступна та резолютивна частини ухвали постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 19 березня 2018 р.

Повний текст ухвали виготовлений 23 березня 2018 р.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя А.В. Шалагінова