Справа №639/1470/18
Провадження №2/639/1073/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження

27 березня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Труханович В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В своїй позовній заяві позивач просив суд:

- визнати позивача потерпілим від призначення корумпованих суддів Верховного суду та обрання ними відповідача заступником голови Верховного Суду;

- визнати недопустимим в подальшому перебування відповідача на посаді заступника голови Верховного Суду;

- винести окрему ухвалу голові Вищої ради правосуддя ОСОБА_3, Вищій кваліфікаційній комісії за повторний продаж суддівських посад;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну та матеріальну шкоду в сумі 30 000 000 грн. за корупцію у судах;

- визнати судову реформу повторним продажем суддям їх посад.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 4 КАС України спір може бути переданий на вирішення адміністративного суду, якщо хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 статтею 19 КАС України визначено перелік справ у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При визначенні юрисдикції справи, перш за все необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Наявність у сторони публічно-владних управлінських функцій не відносить таку справу автоматично до справ адміністративної юрисдикції.

Для визначення ознак публічно-правового спору слід встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно-правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обов'язок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи і з іншого - право особи вимагати виконання цього обов'язку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права.

Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обов'язків.

При цьому, не будь-яке порушення суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків кореспондує праву особи вимагати його припинення. Право на захист (задоволення позову) у особи - позивача в межах публічного охоронного відношення виникне за двох умов. По-перше, слід встановити обов'язок органу влади вчинити певну дію (прийняти рішення). По-друге, має бути доведено правову заінтересованість особи у виконанні цього обов'язку саме на її користь. Отже, закон має гарантувати особі право вимагати від органу публічної адміністрації виконання певного обов'язку на свою користь.

Як вбачається з тексту позову, ОСОБА_1, зокрема, зазначає, що Вища рада правосуддя незаконно, обходячи Громадську раду доброчесності, призначила суддів Верховного Суду, в тому числі і відповідача, не реагуючи на заперечення Вищої ради доброчесності стосовно того, що відповідач працюючи головою господарського суду у ручному режимі розподіляв справи, в результаті чого у нього зявилося два годинника по 17 000 євро кожний, автомобіль Тойота та «BMW» та інші привілеї. Більш того, знову відібрані до Верховного суду 77 суддів проголосували за цю кандидатуру, як за заступника голови Верховного суду, що підтверджує на думку позивача корумпованість Верховного Суду.

Тобто позивач фактично звертається до суду з вимогами у звязку з призначенням відповідача на посаду судді та заступника голови Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддею Верховного Суду України може бути суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив здатність здійснювати правосуддя у найвищому судовому органі у системі судів загальної юрисдикції України, має досвід роботи суддею не менше пятнадцяти років або має науковий ступінь, отриманий до призначення на посаду судді, та стаж наукової діяльності у галузі права або науково-педагогічної діяльності у галузі права у вищому навчальному закладі або вищих навчальних закладах, що здійснюють підготовку фахівців освітнього ступеня "магістр", до призначення на посаду судді не менше пятнадцяти років.

Статтею 40 визначено, що суддя Верховного Суду України: 1) здійснює судочинство в порядку, встановленому процесуальним законом; 2) бере участь у розгляді питань, що виносяться на засідання Пленуму Верховного Суду України; 3) аналізує судову практику, бере участь у її узагальненні; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Частиною 1 ст. 44 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що заступник Голови Верховного Суду України обирається на посаду строком на пять років та звільняється з посади Пленумом Верховного Суду України за пропозицією суддів Верховного Суду України. Рішення про його обрання на посаду та про звільнення з посади приймається більшістю голосів від загального складу Пленуму Верховного Суду України шляхом таємного голосування.

30 листопада 2017 року Пленум Верховного суду обрав заступником голови Верховного суду ОСОБА_4.

Тобто, зазначивши відповідачем у справі ОСОБА_2 як фізичну особу, позивач фактично звертається до суду з вимогами у звязку з призначенням та діяльністю відповідача як субєкта владних повноважень, при цьому з тексту позову вбачається відсутність матеріально-правових відносин між позивачем та відповідачем.

Враховуючи наведене, оскільки даний спір має ознаки публічно-правового, він не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 19, 186, 260, 261, 272 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Розяснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області протягом пятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 27.03.2018 року.

Суддя В.В.Труханович