Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 654/4006/14-ц

провадження № 61-2247 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 травня 2016 року у складі суддів: Вейтас І. В., Склярської І. В., Цуканової І. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 19 серпня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, на підставі якої йому було надано кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок несвоєчасної сплати боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами виникла заборгованість, яка станом на 31 липня 2014 року становила 21 649 грн 2 коп. та складалась із: 13 360 грн 27 коп. заборгованості за кредитом, 6 081 грн 65 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 700 грн комісії за користування кредитом, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1 007 грн 10 коп. штрафу (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року, позов банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 649 грн 2 коп. заборгованості за кредитним договором від 19 серпня 2010 року та 243 грн 60 коп. судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано судові рішення попередніх інстанцій, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю належних та допустимих доказів щодо існування заборгованості відповідача перед банком.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 16 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 19 серпня 2010 року станом на 31 липня 2014 року в розмірі 21 649 грн 2 коп. та судові витрати в сумі 1 583 грн 40 коп.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач належними та допустимими доказами довів існування між сторонами кредитних правовідносин, збільшення кредитного ліміту відповідно до умов укладеного між сторонами договору, існування заборгованості та її розмір.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів; суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків викладених в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Судами встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір б/н від 19 серпня 2010 року. ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 2 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який відповідно до пунктів 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», було збільшено до 15 тис. грн, що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», довідкою про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів льготного періоду», випискою з карткового рахунку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач перестав сплачувати щомісячні платежі з січня 2014 року.

При оформленні кредитної картки «Gold» відповідач під підпис ознайомився із Пам'яткою клієнта, що містить Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування.

Встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання, що виникають з умов договору, не виконує, внаслідок чого станом на 31 липня 2014 року становила 21 649 грн 2 коп. та складалась із: 13 360 грн 27 коп. заборгованості за кредитом, 6 081 грн 65 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 700 грн комісії за користування кредитом, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1 007 грн 10 коп. штрафу (процентна складова), що підтверджується розрахунком суми заборгованості, і такий відповідачем не спростований.

Частинами першою та другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), обґрунтовано виходив з того, що між банком та відповідачем існують договірні відносини, останній порушив умови договору, та у нього виникла заборгованість, розмір якої позивачем належно обґрунтований.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши мету правочину, відносин між сторонами, їх поведінку та обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, факт наявності між сторонами кредитних правовідносин шляхом укладення у письмовій формі відповідного договору, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про недоведеність банком вимог не можуть бути взяті до уваги як такі, що спростовуються встановленими по справі обставинами, належними та допустимими доказами у справі, зокрема Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», довідкою про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів льготного періоду», випискою з карткового рахунку, відкритого на ім'я відповідача.

Посилання відповідача в касаційній скарзі про те, що позивач належними доказами не довів існування заборгованості відповідача, а виписка з карткового рахунку таким доказом не є, безпідставні.

Так, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка з карткового рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом заборгованості відповідача.

Доводи касаційної скарги щодо правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вона не стосується даних правовідносин. У цій справі йдеться про перебіг позовної давності за вимогами кредитора, а в даній справі такий строк банком не пропущено.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційної цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк