АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження №22-ц/796/2327/2018
справа №757/9857/17-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м.Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді-доповідача ПоліщукН.В.

суддів Білич І.М., Вербової І.М.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Т.В. 05 грудня 2017 року о 15 год. 48 хв. у м.Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров»я України про зобов»язання привести наказ у відповідність до акту законодавства та здійснення оплати на лікування та транспортні витрати,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

1. Зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України привести Наказ №250 від 04 червня 2003 року у відповідність до Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №991 від 08 грудня 1995 року, замінивши фразу «відповідно до виклику клініки з зазначенням вартості лікування та реквізитів банківського рахунку» пункту 2 Наказу №250 від 04 червня 2003 року фразою «в сумі 114030 (сто чотирнадцять тисяч тридцять) Євро», про що видати відповідний наказ.

2. Зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України здійснити оплату лікування та транспортні витрати на хворого і супроводжуючу особу за рахунок коштів Міністерства охорони здоров'я України в сумі 114030 (сто чотирнадцять тисяч тридцять) Євро.

3. З огляду на навмисно створені протягом 12-ти років перепони виконання Наказу №250, що загострило стан здоров'я і призвело до зростання інвалідності, зобов'язати Міністерство охорони здоров'я України направити на лікування за кордон до ревматологічної клініки м.Бад-Вільдунген (Німеччина) ОСОБА_2, а разом з ним супроводжуючу особу - батька ОСОБА_4.

Вимоги обґрунтовує тим, що у 1993 році у нього суттєво погіршився стан здоров»я, у 1996 році встановлено 3 групу інвалідності. На сьогоднішній день встановлено 2 групу інвалідності. Характер хвороби потребував лікування за кордоном, оскільки можливості вітчизняної медицини цього не дозволяли.

Вказує, що за наслідками численних медичних обстежень та консультацій, тривалої протиправної діяльності/бездіяльності медичних інстанцій, 22 березня 2001 року комісією МОЗ України прийнято рішення про можливість направлення ОСОБА_2 до закордонної клініки за рахунок асигнувань місцевого бюджету та благодійних коштів. Проте, в порушення Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №991 від 08 грудня 1995 року, не було видано наказу про направлення за кордон із зазначенням суми, яку необхідно виділити на лікування.

На підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2002 року у справі №2-2891/2002 МОЗ України видано наказ №250 від 04 червня 2003 року, яким вирішено:

1) направити на лікування ОСОБА_2 до ревматологічної клініки м.Бад-Вільдунген (Німеччина);

2) здійснити оплату лікування та транспортних видатків на хворого за рахунок коштів МОЗ, передбачених на ці цілі згідно виклику клініки з вказанням вартості лікування та реквізитів банківського рахунку.

Позивач зазначає, що цей наказ не містить суми витрат на лікування, суми транспортних витрат на хворого та супроводжуючу особу, що суперечить п.п. 2, 3 вищевказаного вище Положення.

ОСОБА_2 зазначає, що унаслідок вказаного порушення щодо змісту наказу МОЗ України протиправно вимагає від нього документи із зазначенням суми вартості лікування та банківські реквізити для їх оплати.

За інформацією німецької клініки вартість лікування станом на вересень 2003 року становить 114030 Євро.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року позовні вимоги залишені без задоволення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновок суду суперечить Положенню про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №991 від 08 грудня 1995 року, та не ґрунтується на рішеннях МОЗ України від 22 березня 2001 року (протокол №4) та від 22 січня 2003 року (протокол №1), з посиланням на які він звернувся до суду.

Посилається на помилковість висновку про те, що розгляд вимог про внесення змін до наказу щодо виділення коштів слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство охорони здоров"я України зазначає, що для прийняття позитивного рішення має бути складене головним спеціалістом відповідного профілю МОЗ обґрунтування щодо неможливості ефективного лікування в Україні. Також має бути висновок головного позаштатного спеціаліста МОЗ відповідного профілю про доцільність лікування за кордоном та лист-направлення Управління охорони здоров"я, проте відсутній такий висновок головного позаштатного спеціаліста.

Посилається на те, що позивачу пропонувалось повторне медичне обстеження в закладах охорони здоров"я України, від чого він відмовився.

Щодо наказу №250 зазначає, що він виданий на виконання рішення суду, при цьому відсутній висновок головного позаштатного спеціаліста, а відтак вважає, що наказ не підлягає виконанню і в діях міністерства відсутня винна поведінка.

Також посилається на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідачем є суб"єкт владних повноважень.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача Міністерства охорони здоров"я України проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, а також обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час відсутній висновок головного позаштатного невролога МОЗ України про доцільність та/або необхідність направлення ОСОБА_2 на лікування за кордон, а відтак відсутні підстави для вирішення питання про оплату лікування; рішенням суду міністерство не зобов"язувалось оплатити лікування, при цьому порядок такої оплати визначено у положенні про направлення громадян на лікування за кордон.

Суд також зазначив, що Міністерство охорони здоров"я України є суб"єктом владних повноважень, а наказ №250 є актом індивідуальної дії, відтак внесення змін до такого наказу є діями, спрямованими на здійснення МОЗ України владних управлінський функцій.

З такими висновками колегія суддів повністю погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до ст.36 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров"я" громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров'я України. Державні органи зобов'язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання цього Закону постановою Кабінету Міністрів України №991 від 08 грудня 1995 року затверджено Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон (втратило чинність відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1079 від 27 грудня 2017 року).

Пунктами 1-5 цього Положення визначено наступне:

1. Питання направлення громадян на лікування за кордон порушують обласні, центральні районні (міські) лікарні, які надсилають до МОЗ Автономної Республіки Крим, управлінь (відділів) охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій детальний витяг з історії хвороби, надрукований у двох примірниках, обґрунтування доцільності лікування за кордоном, а також довідки про склад сім'ї хворого.

Зазначені органи охорони здоров'я у разі визнання ними необхідності такого лікування надсилають ці документи МОЗ України або видають їх хворому (чи за його дорученням - іншій особі) для подання цьому Міністерству.

2. Рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон (далі - Комісія) на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ.

У разі потреби Комісія має право залучати до своєї роботи провідних спеціалістів закладів охорони здоров'я, в тому числі клінік науково-дослідних інститутів (за погодженням з керівниками).

Рішення Комісії приймається простою більшістю голосів і оформляється протоколом у встановленому порядку.

Обов'язковою умовою прийняття Комісією позитивного рішення повинне бути складене головним спеціалістом відповідного профілю МОЗ обґрунтування щодо неможливості ефективного лікування хворого в Україні та підтвердження медичним закладом зарубіжної країни можливості надання відповідної спеціалізованої допомоги.

На підставі рішення Комісії видається відповідний наказ МОЗ.

3. У разі прийняття Комісією рішення про направлення громадянина на лікування за кордон одночасно визначаються загальна сума пов'язаних із цим направленням витрат і джерела їх покриття.

За необхідності Комісія приймає рішення про направлення за кордон разом із хворим (дитиною чи інвалідом) особи, яка буде його супроводжувати.

4. Витрати, пов'язані з направленням громадянина на лікування за кордон, включають вартість лікування та проїзду хворого туди і назад, а також (за рішенням Комісії) супроводжуючої особи.

Сума зазначених та інших витрат і відповідальність сторін, у тому числі за обґрунтованість терміну та якість лікування, визначаються на підставі письмової домовленості МОЗ з відповідним медичним закладом зарубіжної країни.

5. Для покриття витрат, пов'язаних з направленням громадянина на лікування за кордон, можуть використовуватися кошти: хворого чи його сім'ї; Державного бюджету України (передбачені МОЗ на цю мету); бюджету Автономної Республіки Крим; місцевого бюджету; підприємства, установи, організації та їх об'єднань незалежно від форм власності; громадських організацій та окремих громадян; Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення (до 20 відсотків у кожному конкретному випадку направлення на лікування осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Окрім того, пунктами 7, 8 цього ж Положення визначено:

7. Кошти на лікування за кордоном перераховуються на спеціально відкритий МОЗ в ОПЕРУ Національного банку рахунок "Фонд для направлення громадян України на лікування за кордон". Бюджетні кошти перераховуються на цей рахунок у безготівковому порядку.

8. Оформлення документів для виїзду на лікування за кордон здійснюється у встановленому законодавством порядку.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2002 року за наслідками розгляду скарги ОСОБА_2 на бездіяльність Міністерства охорони здоров"я України ухвалено рішення, яким зобов"язано Міністерство охорони здоров'я України на підставі рішення від 22 березня 2001 року комісії Міністерства охорони здоров'я України з питань направлення громадян України на лікування за кордон видати наказ про направлення хворого ОСОБА_2 в зарубіжну клініку.

Відповідно до вказаного вище рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2002 року установлено, що 22 березня 2001 року на засіданні комісії Міністерства охорони здоров"я України з питань направлення громадян України на лікування за кордон постановлено вважати можливим направлення хворого ОСОБА_2 в зарубіжну клініку за рахунок асигнувань місцевого бюджету та залучення на ці цілі спонсорських та благодійних коштів, що підтверджується випискою з протоколу №4 від 22 березня 2001 року засідання комісії.

Колегією суддів в судовому засіданні досліджено Протокол комісії Міністерства охорони здоров"я України з питань направлення громадян України на лікування за кордон №4 від 22 березня 2001 року, з якого убачається наявність у Протоколі наведених вище даних стосовно ОСОБА_2

04 червня 2003 року Міністерством охорони здоров'я України, відповідно до рішення комісії МОЗ України з питань направлення громадян на лікування за кордон (Протокол №1 від 22 січня 2003 року) видано наказ №250, яким ухвалено:

1. Направити на лікування ОСОБА_2 в ревматологічну клініку м.Бад-Вільдунгена (Німеччина).

2. Здійснити оплату лікування та транспортні витрати на хворого за рахунок коштів Міністерства охорони здоров"я України передбачених на ці цілі відповідно до виклику клініки із зазначенням вартості лікування та реквізитів банківського рахунку.

З матеріалів справи також убачається, що ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 29 липня 2004 року, залишено в силі рішення Печерського районного суду м.Києва від 02 березня 2004 року про стягнення з МОЗ України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 25000 грн. у зв"зку із неправомірним невиконанням МОЗ наказу №250 від 04 червня 2003 року, що полягало у тому, що МОЗ України не звернулось до Міністерства закордонних справ за сприянням в налагодженні контактів безпосередньо з клінікою м.Бад-Вільдунгена (Німеччина).

Відповідно до цього ж судового рішення убачається, що згідно протоколу №1 від 22 січня 2003 року засідання комісії МОЗ України з питань направлення громадян України на лікування за кордон було вирішено направити на лікування за кордон ОСОБА_2 до ревматологічної клініки м.Бад-Вільдунгена (Німеччина) в порядку черги. Здійснити видатки на лікування хворого в сумі 36054 Євро та транспортні витрати в обидва кінці за рахунок коштів Державного бюджету, передбаченого МОЗ України на ці цілі. Видати відповідний наказ МОЗ України після отримання повторного виклику клініки із зазначенням реквізитів банківського рахунку.

Відповідно до даних факсових повідомлень від 24 січня 2001 року та від 16 грудня 2002 року убачається листування представника Комісії Міністерства охорони здоров"я України з питань направлення громадян на лікування за кордон з керівником фірми Hi-Med GmbH (Німеччина) щодо лікування ОСОБА_5, яким було запропоновано лікування в ревматологічній клініці м.Бад-Вільдунгена та виставлено рахунок за організацію консультацій, лікування та менеджмент пацієнта на суму 36054 Євро.

З наведеного вище, убачається, що виданню наказу №250 від 04 червня 2003 року передувало рішення комісії МОЗ України з питань направлення громадян України на лікування за кордон, оформлене протоколом №1 від 22 січня 2003 року, в якому погоджено місце лікування хворого та сума витрат такого лікування.

Доводи скаржника про те, що в наказі МОЗ, що видається на підставі рішення комісії, обов"язково зазначається сума витрат на лікування, є помилковими, оскільки чинне на період спірних правовідносин Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затверджене постановою Кабінету Міністрів України №991 від 08 грудня 1995 року, не містить таких вимог до наказу. Натомість пунктом 3 визначено , що у разі прийняття Комісією рішення про направлення громадянина на лікування за кордон одночасно визначаються загальна сума пов'язаних із цим направленням витрат і джерела їх покриття. З матеріалів справи убачається, що відповідне рішення містить суму витрат 36054 Євро, а також джерело їх покриття (за рахунок коштів Державного бюджету, передбаченого МОЗ України на ці цілі).

В подальшому листом №12.01-03/70 від 21 серпня 2003 року Міністерство охорони здоров"я України повідомило ОСОБА_2, що за результатами листування із клінікою м.Бад-Вільдунгена на запит МОЗ від 08 серпня 2003 року ревматологічна клініка м.Бад-Вільдунгена повідомила, що приблизна вартість лікування становить 114030 Євро. При цьому, Міністерство зазначило, що кошти, які виділяються у державному бюджеті на лікування громадян за кордоном, значно менші необхідної суми.

Оскільки в рішенні комісії МОЗ України з питань направлення громадян України на лікування за кордон від 22 січня 2003 року визначено суму 36054 Євро, вимоги ОСОБА_2 про зазначення у наказі МОЗ, що виданий на підставі цього рішення, іншої суми, зокрема 114030 Євро, не підлягають задоволенню.

Ураховуючи те, що Міністерством охорони здоров"я України рішення про визначення суми витрат на лікування позивача у розмірі 114030 Євро не приймалось, відтак не підлягають задоволенню такі матеріально-правові вимоги як зобов"язання відповідача здійснити оплату лікування та транспортні витрати хворого і супроводжуючої особи у цьому розмірі, а також зобов"язання відповідача направити позивача разом із супроводжуючою особою на лікування до ревматологічної клініки м.Бад-Вільдунген (Німеччина).

При цьому, колегія суддів зазначає про неспроможність посилань суду першої інстанції як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог на відсутність висновку головного позаштатного невролога МОЗ України про доцільність та/або необхідність направлення ОСОБА_2 на лікування за кордон, оскільки відповідно до пункту 2 зазначеного вище Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №991 від 08 грудня 1995 року, рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ, тобто такий висновок передує прийняттю Комісією відповідного рішення про доцільність лікування за кордоном.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу представника Міністерства охорони здоров"я України на ту обставину, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідачем є суб"єкт владних повноважень, відхиляються колегією суддів з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України (у редакції 2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 цієї статті у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.15 ЦПК України (у редакції 2004 року): суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому ст.2 Кодекс адміністративного судочинства України (у редакції 2005 року) завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (далі - суб'єкт владних повноважень), шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 3 КАС України (у редакції 2005 року) в п.1 «справою адміністративної юрисдикції» визнала публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст.17 КАС України (у редакції 2005 року) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Із змісту позовних вимог ОСОБА_2 убачається наявність спору приватноправового характеру, який обумовлено порушенням майнового права (особистого інтересу) конкретного суб"єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Характер правовідносин, із яких виник спір, дає підстави для висновку про те, що оскільки при зверненні до суду із цим позовом ОСОБА_2 не оскаржуються дії чи бездіяльність суб"єкта владних повноважень, а ставиться питання про вирішення матеріально-правових вимог щодо реалізації вже прийнятого рішення суб"єктом владних повноважень, такі вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

При вирішенні спору суд першої інстанції як на підставу відмову в задоволенні позовних вимог вказав на відсутність висновку головного позаштатного невролога МОЗ України про доцільність та/або необхідність направлення ОСОБА_2 на лікування за кордон, проте такий висновок не відповідає обставинам справи, про що зазначено вище.

Відповідно до ст.376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров»я України про зобов»язання привести наказ у відповідність до акту законодавства та здійснення оплати на лікування та транспортні витрати - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

І.М. Вербова