АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 березня 2018 року

м. Харків

справа № 635/5435/17

провадження № 22-ц/790/2009/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.

суддів: Бровченка І.О.,

Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - відділ охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області

розглянув в порядку письмового провадження в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2018 року, головуючого першої інстанції судді Караченцева І.В. по справі № 635/5435/17 за позовом ОСОБА_2 до відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області про поновлення на роботі, скасування наказів, виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення понесених судових витрат, допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 01.09.2017 р. по 04.09.2017 р. включно у розмірі 408 грн. 89 коп. та допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі на посаді економіста відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області, після уточнення якого просила: визнати незаконним звільнення позивача з посади економіста відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області та скасувати наказ відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області про її звільнення № 28-к від 01.09.2017 р. та наказ № 29-к від 04.09.2017 р., виданий на заміну наказу 28-к від 01.09.2017 р. у зв'язку з неточністю запису; поновити позивача на посаді економіста у відділі охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області з 05.09.2017 р.; стягнути з Харківської районної державної адміністрації на її користь заробітну плату за період з 01.09.2017 р. по 04.09.2017 р. включно у розмірі 717,22 грн.; стягнути з Харківської районної державної адміністрації на її користь виплати працівникові за час вимушеного прогулу на дату винесення рішення судом; стягнути з Харківської районної державної адміністрації на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування зазначала, що 03.12.2007 р. вона була прийнята на роботу на посаду економіста відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області, згідно наказу № 110-к від 06.11.2007 р.

Згідно запису в її трудовій книжці БТ-Ц № 3245527 відповідно до наказу № 28-к від 01.09.2017 р. її було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Вказане звільнення позивача з посади економіста вважає незаконним та безпідставним, так як 04.09.2017 р. під психологічним примусом з боку заступника начальника відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Будник Лілії Миколаївни вона написала на ім'я начальника цього відділу - Шматько Ю.І. заяву про те що просить звільнити її з 04.09.2017 р. з займаної посади.

Однак, в заяві про звільнення вона не зазначила причину та підставу її звільнення, також не зазначала жодної поважної підстави для «дострокового» звільнення за власним бажанням згідно вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 38 КЗпП України, так як їх у неї не було. Заяву вона надала у приймальню начальника відділу.

04.09.2017 р. їй під підпис було надано наказ № 28-к про звільнення, який вона підписала у стані сильного душевного хвилювання, але копії цього наказу вона не отримала. В цей же день їй було видано трудову книжку та довідки про середню заробітну плату.

Ретельно ознайомившись із записом у своїй трудовій книжці ОСОБА_2 зрозуміла, що її було звільнено з порушенням законодавства, так як, по-перше, її звільнили «задніми числами», а саме 01.09.2017 р. (наказ № 28-к від 01.09.2017 р., запис № 20 від 01.09.2017 р. у трудовій книжці), хоча заява нею була написана 04.09.2017 р., по-друге, вона взагалі не бажала звільнятися з займаної посади, а заява про звільнення була написана нею у стресовому стані під психологічним примусом, по-третє, її заява про звільнення з роботи «за власним бажанням» від 04.09.2017 р. не була зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання переведення чоловіка на іншу роботу та ін.) У заяві про звільнення від 04.09.2017 р. про бажання звільнитися у зв'язку із тим, що відповідач не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, що могло б бути підставою для «дострокового» звільнення її без відпрацювання двох тижнів, згідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вона також не зазначала.

Окрім цього, позивач дізналася, що відповідач, окрім незаконного наказу про звільнення з посади економіста № 28-к від 01.09.2017 р., який зазначений у його трудовій книжці (запис 20), видав ще новий наказ про звільнення № 29-к від 04.09.2017 р. на заміну наказу № 28-к від 01.09.2017 р. в зв'язку із неточністю запису, який вона також просить скасувати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на ті ж самі доводи, що викладені в уточненій позовній заяві від 13.10.2017 р., просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалено судом з неповним з'ясуванням обставин, що мали значення для справи та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зазначає, що відповідачем було порушено ч. 1 ст. 38 КЗпП України - при звільненні не дотримано процедури з визначених підстав припинення трудового договору з ініціативи працівника, а саме відсутнє письмове попередження за два тижні, не зазначена поважна причина звільнення.

При звільненні позивач не надавала відповідачу письмового повідомлення про свій намір звільнитися за власним бажанням за два тижні до 04.09.2017 року; у своїх заяві про звільнення ОСОБА_2 взагалі не зазначала про причини звільнення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 скористалася своїм правом звільнення за власним бажанням до спливу двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України, про що свідчить її заява про звільнення за власним бажанням з 04.09.2017 р.

Судова колегія погоджується з висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що 03.12.2007 р. ОСОБА_2 була прийнята на роботу на посаду економіста відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації Харківської області, згідно наказу № 110-к від 06.11.2007 р. (а.с. 28).

04.09.2017 р. ОСОБА_2 написала заяву на ім'я начальника відділу охорони здоров'я Харківської районної державної адміністрації з проханням звільнити її з займаної посади з 04.09.2017 р. Згідно резолюції начальника відділу на заяві, позивач була звільнена з займаної посади 01.09.2017 р. за власним бажанням наказом № 28-к від 01.09.2017 р. В той же день позивач була ознайомлена з наказом під особистий підпис. Ніяких заяв від відповідача щодо незгоди з наказом не надходило (а.с. 29, 30).

Оскільки наказ № 28-к був помилково датований 01.09.2017 р. та звільнення позивача, згідно цього наказу було помилково проведено також 01.09.2017 р., на зміну цього наказу «в зв'язку з неточністю запису», був виданий наказ № 29-к від 04.09.2017 р. у відповідності з яким позивач була звільнена з займаної посади 04.09.2017 р. за власним бажанням (а.с. 31).

14.09.2017 р. на адресу позивача, вказану в паспорті, відділом охорони здоров'я був надісланий лист № 700 від 14.09.2017 р., в якому вона повідомлялася про зміну наказу № 28-к від 01.09.2017 р., до листа додавалась копія наказу № 29-к від 04.09.2017 р. Цим листом позивачу було запропоновано у зручний для неї час прибути до відділу з трудовою книжкою для внесення змін у запис про звільнення. Також позивач була повідомлена, що виплати, належні їй при звільненні, перераховані на її банківську картку (а.с. 94).

Згідно поштового повідомлення лист не був вручений позивачу та повернутий до відділу охорони здоров'я за спливом строку зберігання (а.с. 96).

Листом № 551 від 01.11.2017 р. відділ охорони здоров'я повідомив позивача, що на банківську картку позивача перерахована середня заробітна плата в сумі 1311 грн. 28 коп. за період затримки розрахунку при звільненні. Лист, згідно поштового повідомлення, був отриманий позивачем 04.11.2017 р. (а.с. 98, додаток, 99).

Судом було вірно встановлено, що наказ про звільнення від 01.09.2017 р. був підписаний помилково, однак, вказана помилка була виправлена до звернення позивача до суду 04.09.2017 р., і, таким чином, дійсним являється наказ про звільнення від 04.09.2017 р., яким скасовано попередню помилку в попередньому наказі щодо дати його винесення. Щодо внесення відповідних виправлень в трудову книжку ОСОБА_2 про дату її звільнення з 04.09.2017 р., при наданні для цього трудової книжки, відповідач не заперечує.

Стосовно небажання ОСОБА_2 звільнятися судова колегія погоджується, що вказане твердження суперечить власноручно написаною нею заявою з проханням звільнити її з займаної посади від 04.09.2017 р. Ніяких доказів психологічного тиску на неї до судів першої та апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, яка регулює питання розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом першої інстанції було встановлено, що після 04.09.2017 р. вона не виходила на роботу і отримала всі належні їй при звільненні по 04.09.2017 р. включно виплати, і, таким чином, до прийняття рішення судом по справі, узгодивши із роботодавцем і отримавши відповідні виплати за певний час, погодилась із відповідними умовами, і, таким чином, проявила своє ставлення щодо звільнення.

Фактично припинивши виконання своїх трудових обов'язків з 04.09.2017 р. позивач поставила роботодавця у становище, в якому він, маючи на руках заяву ОСОБА_2 про звільнення її з роботи саме з 04.09.2017 р., не мав права нараховувати позивачці у якості заробітної плати бюджетні кошти за роботу яка нею не виконувалась.

ОСОБА_2 скористалася своїм правом звільнення за власним бажанням до спливу двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України, про що свідчить ії заява про звільнення за власним бажанням з 04.09.2017 р. Доводи позивача про те, що заяву про звільнення було написано під тиском з боку керівництва роботодавця є такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, були предметом розгляду судом першої інстанції, яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на викладене, та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України судова колегія вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.03.2018 року.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - І.О. Бровченко

А.І. Колтунова