Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 640/10863/15-ц

провадження № 61-1353 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2016 року у складі суддів: Кокоші В. В., Пономаренко Ю. А., Черкасова В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсними договорів позики та відступлення права вимоги.

Позов мотивовано тим, що у 2012 році вона дізналась про існування договору позики від 24 березня 2009 року, укладеного між нею та ОСОБА_5, згідно з умовами якого вона отримала позику у розмірі 60 тис. доларів США та зобов'язалась, починаючи з 24 квітня 2009 року до 24 березня 2011 року, повертати ОСОБА_5 щомісячно борг у розмірі 2500 доларів США.

Договір позики від 24 березня 2009 року вона з ОСОБА_5 не укладала, ніяких зобов'язань перед ним не має.

13 грудня 2012 року ОСОБА_10 та ОСОБА_6 уклали договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого ОСОБА_10 передав ОСОБА_6 право вимоги за договором позики від 24 березня 2009 року, останній звернувся в суд позовом до неї про стягнення заборгованості за договором позики.

З підстав, передбачених частиною третьою статті 203 ЦК України та частиною третьою статті 215 ЦК України, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір позики від 24 березня 2009 року, укладений між нею та ОСОБА_5, з підстав його безгрошовості та визнати недійсним договір відступлення права вимоги, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 13 грудня 2012 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір позики від 24 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) від 13 грудня 2012 року, укладений ОСОБА_11, що діяла від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, та ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, судовий збір в сумі 3 654 грн, а саме по 1 218 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не укладала договір позики з ОСОБА_5 та не отримувала від нього грошових коштів у розмірі 60 тис. доларів США, оскільки факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів, визначений в тексті договору позики, не підтверджений належними доказами, а тому суд на підставі статей 203, 215 ЦК дійшов висновку про визнання цього договору недійсним.

З врахуванням положень статті 216 ЦК України суд також дійшов висновку щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги у зв'язку з недійсністю договору позики.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5

Скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 1 212 грн 64 коп.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений, про що свідчать матеріали справи, зокрема висновки судово-почеркознавчих експертиз від 31 жовтня 2013 року та від 12 березня 2015 року, згідно із якими підпис у договорі позики від 24 березня 2009 року в графі позичальник виконано ОСОБА_4 Доказів його недійсності матеріали справи не містять. Також відсутні законні підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за вказаним договором позики.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона не укладала та не підписувала договір позики від 24 березня 2009 року. Протилежний висновок апеляційного суду не підтверджений належними та допустимими доказами, а висновки експертиз, проведених в іншій справі, не можна вважати такими доказами. Суд не взяв до уваги висновок спеціаліста від 28 березня 2016 року, згідно із яким підпис на вказаному договорі виконано не ОСОБА_4. Оскаржуваний договір цесії є фактично договором факторингу, який ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не мали права вчиняти.

Відзив на касаційну скаргу відповідачі не подали.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 24 березня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти у розмір 60 тис. доларів США, а остання зобов'язалась повернути їх позикодавцю не пізніше 24 березня 2011 року у порядку та строки визначені договором.

У пунктах 3, 5 вказаного договору сторонами зазначено, що позичальник ОСОБА_4 стверджує наступне: зазначені в цьому договору кошти отримані нею від позикодавця ще до підписання цього договору. Текст цього договору прочитаний ними, сторонами цього договору, в дійсному надрукованому вигляді і цілком відповідає вільному волевиявленню позичальника та позикодавця.

13 грудня 2012 року ОСОБА_5, в інтересах якого за довіреністю діяла ОСОБА_11 та ОСОБА_6 уклали договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 право вимоги за договором позики від 24 березня 2009 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 24 березня 2009 року, який задоволено рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року.

Під час розгляду вказаної справи ухвалами Харківського районного суду Харківської області призначались судово-почеркознавчі експертизи.

Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 31 жовтня 2013 року № 8415 підпис від імені ОСОБА_4 у договорі позики від 24 березня 2009 року в графі позичальник, в рядку «ОСОБА_4», виконано ОСОБА_4

Відповідно до висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз «Альтернатива» від 12 березня 2015 року № 28/15 підпис від імені ОСОБА_4 в рядку «ОСОБА_4» графи позичальник в договорі позики від 24 березня 2009 року виконано самою ОСОБА_4

Таким чином судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким остання отримала від ОСОБА_5 грошові кошти, однак не повернула їх у строк, передбачений договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно вимог частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання недійсними вказаних вище договорів позики та відступлення права вимоги, врахувавши при цьому висновки судових експертиз, згідно із якими договір позики було підписано позивачем.

Доводи касаційної скарги про те, що договір позики є безгрошовим - безпідставні, оскільки спростовуються належними та допустимими доказами у справі, зокрема пунктом 3 договору, де вказано, що ОСОБА_4. отримала зазначені в цьому договорі кошти ще до його підписання.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи позивача про те, що вона не підписувала оскаржуваний договір позики, належним чином дослідив та оцінив висновки експертів як докази у справі, натомість ці докази позивачем не спростовані.

Як вбачається зі змісту договору відступлення прав вимоги, 13 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відповідно до положень статті 512 ЦК України було укладено договір цесії, а тому доводи касаційної скарги про те, що між сторонами було фактично укладено договір факторингу є безпідставними.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк