Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №325/1203/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Діденко Є.В.
Провадження № 22-ц/778/384/18 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

Суддів: Крилової О.В.

Воробйової І.А.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави та процентів,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави та процентів.

В обґрунтування позову зазначала, що між нею та відповідачем існувала домовленість про купівлю-продаж житлового будинку в с. Дунаївка Приазовського району Запорізької області по вул. Фрунзе, буд. 86. На момент виникнення домовленості відповідач повідомила, що для подальшого продажу будинку їй необхідно реалізувати свої спадкові права та отримати правовстановлюючі документи на будинок, а тому необхідно зачекати та внести передплату. 12.03.2015 року вона передала ОСОБА_5 частину грошових коштів, як передплату за будинок, в сумі 16 500 грн. Після чого фактично почала проживати у будинку, зробила там деякі покращення, і очікувала подальшого укладення договору купівлі-продажу. Однак відповідач повідомила про необхідність виселення з будинку, а отримані кошти вона не поверне. Вважає, що ОСОБА_5 отримала грошові кошти без достатньої правової підстави, оскільки на момент отримання коштів, які призначались в рахунок сплати за договором купівлі-продажу будинку, не була його власником.

Враховуючи вищевикладене просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь 16 500 грн. та проценти за користування грошовими коштами, нарахованими з облікової ставки НБУ за період з 12.03.2015 року по 14.08.2017 року в сумі 7461 грн., а також судовий збір в сумі 640 грн.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти набуті без достатньої правової підстави в сумі 16 500 грн. та судовий збір в сумі 441,60 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови задоволення позовних вимог про стягнення процентів, ухвалити нове, яким в цій частині позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників проценсу, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд обґрунтовано, з посиланням на вимоги ст. 1212 ЦПК України, виходив із того, що відповідач зобов'язаний повернути ОСОБА_3 грошові кошти, які набуті без достатньої правової підстави у розмірі 16 500 грн.

Колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що в березні 2015 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 грошову суму 16500 грн. в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу будинку.

Згідно з розпискою від 12 березня 2015 року, ОСОБА_5 отримала від позивача грошову суму 16 500 грн. в якості часткової оплати за будинок. В розписці зазначено, що залишок суми складає 16 500 грн.(а.с.8).

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збiльшення майна у іншої особи потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з правочинів.

При цьому, правочин не обов'язково породжує договірні відносини або договірні зобов'язання.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Водночас, відповідно до частини 4 цієї ж статті, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Отже, договір про наміри та попередній договір є різними за своєю правовою природою та наслідками.

Основний зміст попереднього договору - зв'язати сторони обов'язком укласти в майбутньому певний договір, який потрібен сторонам в кінцевому результаті. Попередні договори використовуються в тих випадках, коли за певних обставин неможливо укласти основний договір.

Попередній договір повинен містити в обов'язковому порядку предмет та інші істотні умови основного договору, та має укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір.

З урахуванням наведеного, суд дійшов правильного висновку про те, що домовленість між сторонами щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку не є попереднім договором, оскільки для укладення договору купівлі-продажу житлового будинку вимагається обов'язкове нотаріальне посвідчення, що не було дотримано сторонами.

Натомість, договір про наміри сторони, як правило, укладають для того, щоб зафіксувати певний етап домовленостей, які не будуть мати юридичну силу договору та юридичних наслідків, в т.ч. наслідків попереднього договору.

На відміну від попереднього договору, договір про наміри не здатен породжувати певні правові наслідки у разі не укладення основного договору в майбутньому.

Договір про наміри не є договірним зобов'язанням, оскільки відповідно до ст. 509 ЦК України не містить імперативного обов'язку для жодної зі сторін, і лише спрямований на виникнення договірних зобов'язань в майбутньому.

За положеннями ч. 1 ст. 1212 ЦК України, до відсутності правової підстави прирівнюється і та обставина, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Будь-яких доказів на підтвердження існування між сторонами договірних зобов'язань після передання коштів за розпискою, відповідачем суду не надано.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти підлягають поверненню позивачеві у відповідності зі статтею 1212 ЦК України, оскільки вони були отримані ОСОБА_5, у зв'язку з наміром сторін укласти договір, проте згодом підстава утримання відповідачем зазначених коштів відпала, позаяк сторони не уклали будь-якого договору.

Тому посилання ОСОБА_5 в своїй апеляційної скарзі, на те, що між сторонами існують договірні відносини, які мають регулюватися з огляду на положення ЦК про договір, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Також колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_3 процентів за користування грошовими коштами.

Частиною другою статті 1214 ЦК України з посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи ту обставину, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_5 знала або повинна була знати про володіння грошовими коштами безпідставно, що є обов'язковою умовою для застосування такого виду відповідальності, а також те, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами встановлено не було, такий розмір не визначений законом або іншим актом цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку провідсутність правових підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами на користь ОСОБА_3

Посилання в апеляційний скарзі ОСОБА_5 про те, що передані гроші це орендна плата за договором найму будинку ,належними та допустимим доказами у розумінні ст..ст.77,78 ЦПК України не підтверджені, такий договір між сторонами не укладався.

Доводи наведені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості вимоги відносно стягнення з відповідача на її користь процентів на підставі ст.1048 ЦК України є неспроможними, оскільки вказана правова норма регулює правовідносини, що виникають між сторонами договору позики, проте, як було встановлено судом, такий договір між сторонами не укладався.

З урахуванням вищенаведеного, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови

Повна постанова складена 27.03.2018 року

Головуючий:

Судді: