Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 185/7969/15-ц

провадження № 61-9609 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Пономарь З. М., Осіяна О. М., від 3 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про захист честі та гідності та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 жовтня 2001 року по 25 липня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. У травні 2015 року на 34 каналі у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_2» та ІНФОРМАЦІЯ_4 року на телеканалі ТРК «Україна» у передачі «Говорить Україна» ОСОБА_5 надала та розповсюдила інформацію про те, що він нібито зґвалтував її доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка страждає з дитинства хворобою на синдром Дауна.

Позивач вважає, що відповідач поширила про нього негативну інформацію, яка є недостовірною, з метою приниження його честі, гідності та ділової репутації серед його оточення.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив зобов'язати ОСОБА_5 публічно принести йому вибачення за розповсюдження негативної інформації стосовно його відносин з її донькою ОСОБА_6 та стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду, яку оцінив в 50 тис. грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 публічно принести вибачення перед ОСОБА_4 за розповсюдження негативної інформації стосовно його відносин з її донькою ОСОБА_6, а саме, що ОСОБА_4 сексуально розбещував ОСОБА_6, мав з нею інтимні відносини. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 10 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач розповсюджувала про позивача відомості, які не відповідають дійсності і порочать його честь та гідність. Висловлювання відповідача в телепередачах носять образливий характер, тому остання повинна вибачитися перед позивачем за розповсюдження недостовірної образливої інформації та відшкодувати завдану моральну шкоду.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений нормами закону. Крім того, у справі не було залучено у якості співвідповідачів редакції двох телевізійних каналів України, які проводили телевізійні передачі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції з тих підстав, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі як співвідповідачів редакції двох телевізійних каналів, які проводили телевізійні передачі, оскільки саме відповідач поширила недостовірну інформацію, а працівники телепрограм не є авторами цієї інформації і особисто вони не розповсюджували дану інформацію. Крім того, дійшовши висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений нормами закону, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, в якому просила відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржуване рішення без змін, як таке що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що ОСОБА_4 з 26 жовтня 2001 року по 25 липня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

У травні 2015 року на 34 каналі у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_5 надала інформацію, згідно з якою позивач зґвалтував її доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з дитинства страждає хворобою на синдром Дауна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року на телеканалі ТРК «Україна» у передачі «Говорить Україна» відповідач знову розповсюдила інформацію про зґвалтування позивачем її доньки ОСОБА_6 Відповідач повідомила, що вони з ним 13 років перебували у шлюбі, що у нього з її донькою були теплі, дружні стосунки і вона не могла запідозрити, що позивач буде розбещувати її доньку та домагатися від неї близькості, про дані факти їй ніби розповідала сама донька.

У провадженні СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000914 від 7 березня 2014 року з попередньою правовою кваліфікацією за частиною першою статті 152 КК України у відношенні позивача.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина друга статті 16 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Із позовної заяви вбачається, що позивач просив спростувати розповсюджену щодо нього інформацію відповідачем шляхом публічного вибачення.

Згідно з абзацом 2 пункту 26 вищезгаданої Постанови суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений вказаними нормами закону.

Крім того, згідно зі змістом статей 33, 36, 119 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, обов'язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин.

Так, якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача у разі неможливості розгляду справи без його участі. Якщо питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи судом першої інстанції не вирішено, апеляційний суд відмовляє у позові з цих підстав. При цьому достовірність поширеної інформації, яку спростовує позивач, не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що негативна інформація про позивача, яку він вважає такою, що порушує його особисте немайнове право на честь та гідність, поширена в ефірі телеканалу ТРК «Україна» у передачі «Говорить Україна» та на 34 каналі у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_2», до яких не заявлено вимог як до безпосередніх поширювачів інформації.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції з тих підстав, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі як співвідповідачів редакції двох телевізійних каналів, які проводили телевізійні передачі, оскільки не пред'явлення вимог до безпосереднього поширювача інформації телерадіокомпанії одночасно із вимогами до ОСОБА_5 унеможливлює оцінку висловів відповідача у загальному контексті поширеної відносно позивача інформації.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки відмовляючи у задоволені позову з підстав того, що судом першої інстанції не вирішено питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи, суд апеляційної інстанції не перевіряє достовірність поширеної інформації, яку спростовує позивач, а отже, і не вирішує вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта