Постанова

Іменем України

22 березня 2018 року

м. Київ

справа № 756/6360/15-ц

провадження № 61-11397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильський спецкомбінат»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» про визнання дій незаконними, скасування актів, стягнення недоотриманих коштів та моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року у складі судді Яценко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» (далі - ДСП «Чорнобильський спецкомбінат») про визнанння дій незаконними, скасування актів, стягнення недоотриманих коштів та моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 14 травня 2014 року № 178-ос «Про продовження невикористаної частини відпустки та зміну дати звільнення ОСОБА_4» ОСОБА_4 звільнено з 24 квітня 2014 року за скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року поновлено ОСОБА_4 на посаді інженера другої категорії відділу з організації діяльності охорони комплексу з охорони об'єктів зони відчуження та фізичного захисту ДСП «Чорнобильський спецкомбінат».

На виконання вказаного рішення наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 26 листопада 2014 року № 630-ос ОСОБА_4 поновлено на роботі з 24 квітня 2014 року, після чого, 1 грудня 2014 року, вона отримала у відділі кадрів підприємства направлення на обов'язковий попередній медичний огляд працівників.

В робочий час по дорозі до медичного закладу у м. Чорнобилі 1 грудня 2014 року, у зв'язку з падінням на слизькій дорозі та забоєм і травмуванням кульшового суглоба, відбулося погіршення стану здоров'я, що стало причиною перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні з 2 грудня по 15 грудня 2014 року та на амбулаторному лікуванні з 16 грудня по 27 грудня 2014 року.

Згідно розрахункового листа за грудень 2014 року ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» ОСОБА_4 проведено оплату тимчасової непрацездатності та одного робочого дня.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 про поновлення на роботі.

Управлінням Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва 9 липня 2015 року наданий розрахунок пенсії за віком, де у довідці наведено заробіток (дохід) за грудень 2014 року в розмірі 3 855,58 грн та цей же період зараховано до страхового стажу згідно статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Позивач стверджувала, що ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» при звільненні не усунуто порушення її права на належну оплату праці, оскільки не проведено коригування посадового окладу з 1 грудня 2013 року. Вказує, що на підставі діючого з 1 січня 2013 року окладу у розмірі 3 645,00 грн, виходячи із співвідношень місячного розміру мінімальної заробітної плати з 1 січня 2013 року - 1 147,00 грн, з 1 грудня 2013 року -1 218,00 грн, з 1 грудня 2013 року новий оклад мав становити 3 871,00 грн.

Зазначала, що в порушення пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та пункту 4.20 колективного договору ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» у грудні 2014 року їй нарахована основна заробітна плата, виходячи із посадового окладу, який діяв до 1 грудня 2013 року в розмірі 3 645,00 грн.

Крім того, у зв'язку з невиконанням позивачем коригування її посадового окладу, невірно визначено розмір всіх інших нарахованих їй виплат, належних при звільненні.

На підставі викладеного, позивач, після уточнення востаннє, в квітні 2016 року, позовних вимог, просила суд визнати дії ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» щодо порушення її конституційного права на належну оплату праці при звільненні через непроведення коригування посадового окладу з 1 грудня 2013 року незаконними, скасувати акти ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», які призвели до такого порушення та виплатити різницю невиплаченої заробітної плати з урахуванням сум індексації за період з 1 грудня 2013 року по 24 квітня 2014 року та за грудень 2014 року.

Просила також стягнути з ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» на її користь за період з грудня 2013 року по 24 квітня 2014 року та за грудень 2014 року різницю невиплаченої заробітної плати, оплату щорічної відпустки, компенсацію за невикористані відпустки, вихідну допомогу та по листках непрацездатності (з вирахуванням податків та обов'язкових платежів) у розмірі 581,98 грн., з яких: 11,30 грн - основна заробітна плата за грудень 2014 року; 1,13 грн - премія за грудень 2014 року; 0,71 грн - індексація доходів за грудень 2014 року; 22,24 грн - оплата тимчасової непрацездатності за 5 днів в грудні 2014 року; 35,42 грн, 67,55 грн - оплата тимчасової непрацездатності фондом соціального страхування за грудень 2014 року; 44,86 грн - оплата відпустки за січень 2014 року; 7,21 грн - оплата відпустки за квітень 2014 року; 115,30 грн - компенсація за невикористану відпустку за 16 днів; 50,44 грн - компенсація за невикористану відпустку за 7 днів; 225,82 грн - вихідна допомога при звільненні.

Крім того, ОСОБА_4 просила зобов'язати відповідача підготувати заяву-розрахунок до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для виплати матеріального забезпечення застрахованим особам, та, після надходження суми коштів, зазначених у заяві розрахунку, здійснити виплату відповідного матеріального забезпечення у строки, визначені у статті 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Стягнути з ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» 1 000,00 грн відшкодування моральної шкоди та допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення боргу по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з 15 серпня 2013 року посада, яку обіймала позивач, відсутня в штатному розписі ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», а тому підвищення окладу при збільшенні тарифних ставок та посадових окладів не проводилося.

Суд першої інстанції також зазначив, що матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_4 нарахована та виплачена відповідно до Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» та не підлягає перерахунку, а розмір оплати тимчасової непрацездатності розраховано за середнім заробітком згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, яким не передбачено коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення при обчисленні допомоги по тимчасовій непрацездатності і будь-яких порушень у розрахунку допущено не було.

Крім того, у судовому рішенні вказано, що відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року № 439 за рахунок підприємства допомога по тимчасовій непрацездатності позивачу правильно оплачена тільки за період з 14 по 18 січня 2014 року за 4 робочі дні за графіком роботи підприємства, за період з 2 по 6 грудня 2014 року - за 3 робочі дні за графіком роботи підприємства.

Стосовно позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати за період з 1 грудня 2013 року по 24 квітня 2014 року та за грудень 2014 року, вказано, що з 1 грудня 2013 року по 24 квітня 2014 року та в грудні 2014 року ОСОБА_4 не відпрацювала жодного робочого дня і не мала заробітку у зв'язку з перебуванням на лікарняному та у відпустці.

Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на пункт 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, зазначив, що до об'єктів індексації не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, в тому числі допомога по тимчасовій непрацездатності та оплата відпустки.

Суд також вказав, що доводи позивача стосовно відшкодування моральної шкоди не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

13 вересня 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій у судових рішеннях зазначили неправдиву інформацію про те, що позивач працювала в ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» на посаді інженера другої категорії групи з організації та контролю діяльності охорони Комплексу з охорони об'єктів зони відчуження та фізичного захисту, хоча насправді вона обіймала посаду інженера другої категорії відділу з організації діяльності охорони Комплексу з охорони об'єктів зони відчуження та фізичного захисту.

Водночас ОСОБА_4 стверджує, що згідно з виданим відповідачем наказом 14 травня 2013 року № 227 та введеними ним змінами № 20 до штатного розпису посада інженера другої категорії відділу з організації діяльності охорони Комплексу з охорони об'єктів зони відчуження та фізичного захисту відсутня у переліку посад, які підлягають скороченню.

У касаційній скарзі також зазначено, що з незрозумілих причин Апеляційним судом м. Києва в ухвалі визнано доведеним законність звільнення ОСОБА_4 з посади інженера другої категорії відділу організації діяльності охорони Комплексу з охорони об'єктів зони відчуження та фізичного захисту з посиланням на частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року.

Разом із тим вказано, що судами розглядалися трудові спори за позовами до ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», що свідчить про систематичне порушення відповідачем трудових прав працівників підприємства.

Окрім вищевикладеного ОСОБА_4 стверджує, що має право на відповідне коригування всіх належних їй виплат у зв'язку зі зміною мінімальної заробітної плати, а також обґрунтовує необхідність стягнення з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди.

1 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» на касаційну скаргу ОСОБА_4

У запереченнях ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» вважає рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року законними і обґрунтованими, а також просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити та залишити вказані судові рішення без змін.

26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 1 серпня 2012 року ОСОБА_4 переведено на посаду інженера другої категорії відділу з організації діяльності охорони Комплексу з охорони об'єктів зони відчуження та фізичного захисту ДСП «Чорнобильський спецкомбінат».

Наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 14 травня 2013 року № 227 з 15 серпня 2013 року введено в дію зміни № 20 до діючого штатного розпису, відповідно до виробничих потреб із врахуванням нової організаційної структури «Сторожової охорони», згідно з якими виведено та скорочено ряд посад, зокрема, і посаду, яку обіймала позивач.

Відповідно до наказу ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 4 вересня 2013 року надано ОСОБА_4 щорічну основну відпустку, останній день якої - 10 жовтня 2013 року вважається днем її звільнення.

Дата звільнення ОСОБА_4 неодноразово змінювалася у зв'язку з її тимчасовою непрацездатністю й остаточно наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 14 травня 2014 року № 178 ос датою звільнення визначено 24 квітня 2014 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року ОСОБА_4 поновлено на посаді інженера другої категорії відділу з організації діяльності охорони Комплексу охорони об'єктів зони відчуження та фізичного захисту ДСП «Чорнобильський спецкомбінат».

На виконання вказаного рішення наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 26 листопада 2014 року № 630-ос ОСОБА_4 поновлено на роботі з 24 квітня 2014 року.

У грудні 2014 року позивач відпрацювала 1 день - 1 грудня, а у період з 2 по 27 грудня була тимчасово непрацездатною.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 про поновлення на роботі.

На підставі зазначеного рішення підприємством скасовано наказ від 26 листопада 2015 року № 630-ос «Про поновлення на роботі».

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

При звільненні ОСОБА_4 ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» виплачено всі передбачені згаданими нормами та належні їй виплати.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212 - 214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання дій незаконними, скасування актів, стягнення недоотриманих коштів та моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

С. П.Штелик