Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 544/38/16-ц

провадження № 61-4067св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАШ АВТО»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАШ АВТО» - Григоренко Ірини Вікторівни на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року у складі судді Сімонової С. Г. та рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Акопян В. І., Абрамова П. С., Гальонкіної С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ВАШ АВТО») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 27 жовтня 2015 року між ним та ТОВ «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування трактор МТЗ-892 вартістю 21 250 доларів США, що на дату укладення договору становить 510 000 грн з ПДВ. Того ж дня він здійснив адміністративний платіж у розмірі 51 000 грн, який вважав частковою оплатою вартості трактора. Наступного дня після підписання договору йому зателефонували з офісу відповідача та повідомили, що є затримка з доставкою техніки, а тому трактор буде в наявності трохи пізніше. Через декілька днів він подзвонив до офісу відповідача у місті Києві, де його повідомили, що такого трактора в наявності немає, а є лише дорогі. З метою розірвання договору, він написав заяву. У листі ТОВ «ВАШ АВТО» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відповідач відмовився повертати сплачені кошти в розмірі 51 тис. грн, посилаючись на пункт 12.1 договору. Позивач зазначив, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача. Також позивач зазначив, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу вважається нікчемним, оскільки його нотаріально не посвідчено, тобто вказаний правочин не вчинено у формі, встановленій законом, що суперечить частині четвертій статті 203 ЦК України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 25 жовтня 2015 року № 001076 та стягнути з відповідача на його користь 51 000 грн сплаченого адміністративного платежу на підставі статей 15, 16, 203, 215, 216, 524, 762, 808 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідач ТОВ «ВАШ АВТО» позов не визнав та пояснив суду, що договір сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписаний позивачем і повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано всі вимоги, які ставляться чинним законодавством України. Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «ВАШ АВТО» надає мпослуги фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22 січня 2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Те, що позивач не скористався своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем. Свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну. Крім того, з аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, навпаки, позивач не бере до уваги той факт, що відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе певні ризики, тому умови договору побудовані таким чином, щоб максимально захистити права та інтереси не тільки компанії, а й інших клієнтів компанії та повністю відповідають статтям 10,11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 сплачений адміністративний платіж у сумі 51 000 грн. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідно до змісту статті 203 ЦК України однією з вимог дійсності правочину є вчинення його у формі, встановленій законом, а при укладенні договору фінансового лізингу від 27 жовтня 2015 року № 001076 не була дотримана його нотаріальна форма, то він є нікчемним і не потребує визнання його судом недійсним.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 25 жовтня 2015 року № 001076, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ВАШ АВТО». Стягнуто з ТОВ «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 51 000 грн. Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що у місцевого суду не було підстав вказувати, що спірний договір лізингу є нікчемним у зв'язку з не посвідченням його нотаріально, оскільки договір було розірвано до того, як сторони повинні були перейти до виконання умов договору, які підлягають нотаріальному посвідченню. Крім того, положення оскаржуваного договору свідчать про несправедливість його умов відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язання забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, у зв'язку з чим, дійшов висновку про несправедливі умови договору фінансового лізингу стосовно споживача послуг та наявність у зв'язку з цим підстав для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

У липні 2016 року представником ТОВ «ВАШ АВТО» - Григоренко І. В. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для повторного розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено порядок укладення договору та не було враховано, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог цивільного законодавства, сторони в належній формі досягли згоди зі всіх істотних умов правочину та взяли на себе певні зобов'язання. Судами помилково встановлено, що відповідач здійснює діяльність адміністрування фінансових активів, а не діяльність із фінансового лізингу. Норма статті 799 ЦК України, яка передбачає обов'язковість нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів із фізичними особами, не є спеціальною нормою, яка регулює правочини лізингу, а загальною, яка може бути застосована лише після застосування спеціального законодавства, яким є Закон України «Про фінансовий лізинг». Суди попередніх інстанцій не врахували та не вказали, на підставі яких ознак, зазначених у частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Продавець не може бути зазначеним в договорі фінансового лізингу з різних підстав, зокрема ця умова не є істотною для договорів фінансового лізингу, а також лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від сторін правочину залежить, коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар та інше. Логічно припустити, що ТОВ «ВАШ АВТО» укладає договори поставки та купівлі-продажу з тими продавцями, у яких наявний конкретний товар та якомога ближче до місця проживання лізингоодержувача. Якщо б лізингоодержувач виявив недоліки після прийняття товару, то очевидно, що такі недоліки мають усуватись саме тим, хто має відповідати за гарантійне обслуговування товару.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення апеляційного суду - скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Судом установлено, що 27 жовтня 2015 року між ТОВ «ВАШ АВТО» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу № 001076, відповідно до якого лізингодавець ТОВ «ВАШ АВТО» зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор МТЗ-892, вартістю 510 000 грн, а лізингоодержувач ОСОБА_3 зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу адміністративний платіж у розмірі 51 000 грн, після чого звернувся до відповідача із заявою про повернення сплачених коштів та розірвання договору, оскільки такої моделі трактора за обумовленою договором ціною не було. Проте ТОВ «ВАШ АВТО» відмовив ОСОБА_3 у поверненні коштів, оскільки це передбачено пунктом 12.1 договору.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд не перевірив належним чином зазначеної позивачем підстави недійсності правочину, як недодержання нотаріальної форми договору, внаслідок чого не визначився достатньо повно із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 25 жовтня 2015 року № 001076 укладено в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчено, як того вимогають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін і, як наслідок, на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Визнаючи договір недійсним, суд апеляційної інстанції виходив з того, що положення договору лізингу є несправедливими, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте такий висновок суду є помилковом, оскільки нікчемним є договір, якщо безпосередньо законом визначено, що недотримання певних його вимог має своїм наслідком саме нікчемність такого правочину. Законом України «Про захист прав споживачів» не встановлено підстав, за яких договір вважається нікчемним.

Суд першої інстанції правильно надав правову оцінку тому факту, що зазначений договір, про розірвання якого позивач повідомив відповідача, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань.

За таких обставин апеляційного суду були відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи, що підписаний сторонами договір є нікчемним, вимога про застосування наслідків недійсності такого правочину є обґрунтованою, а отже, відповідач зобов'язаний повернути все отримане від позивача за таким правочином.

Вищевикладене свідчить про те, що безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Таким чином, виходячи за межі доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАШ АВТО» - Григоренко ІриниВікторівни задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року скасувати, рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик