РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2018 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

за участю секретаря судового засідання Бондар С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

у с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» 20 грудня 2017 року звернулося з цим позовом, який надійшов до суду 26 січня 2018 року, в якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість по кредиту в сумі 39937,54 грн за кредитним договором б/н від 9 жовтня 2007 року, яка складається з 3981,49 грн заборгованості за кредитом, 28827,38 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 4750,69 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1877,98 грн штрафу (процентна складова), а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. Представник позивача просив розглянути справу без його участі (а.с.2-3, 21).

Спрощене провадження у справі відкрите 13 лютого 2018 року (а.с.26).

В клопотанні, що надійшло до суду разом з позовною заявою, представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив розглянути справу без його участі. Не заперечував щодо винесення заочного рішення у разі неявки відповідача у судове засідання. Заперечень щодо спрощеного позовного провадження не подав.

Відповідачу було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.28) відповідач вчасно повідомлений про час та місце розгляду справи, про визначений строк для надання відзиву на позов, однак в судове засідання не зявився, відзиву на позовну заяву не надіслав, надіслав заяву про застосування позовної давності (а.с. 29-31). Відповідно до якої, зокрема, вказав, що як зазначає позивач в позовній заяві до кредитного договору від 9 жовтня 2007 року, було визначено кінцеву дату строку дії картки, тобто 31 жовтня 2011 року. Таким чином, вже починаючи з листопада 2011 року, банк фактично знав про порушення свого права, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної як щодо основного зобовязання так і до застосування відсотків за його користування та інших передбачених законом сум. Тобто, починаючи з 2011 року по сьогоднішній день строк позовної давності щодо кредитного договору від 9 жовтня 2007 року та стягнення неустойки за вказаним договором сплив. А банк звернувся до суду за захистом своїх прав лише в грудні 2017 року. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у випадку, якщо в кредитному договорі передбачена можливість вимоги банку дострокового повернення всіх кредитних грошових коштів внаслідок порушення кредитного зобовязання, то в момент настання відповідних порушень банк набуває право звертатися до суду з позовом про повернення всієї суми заборгованості і відповідно змінюється строк виконання кредитного зобовязання в повному обсязі. Тобто, вважає, що позиція позивача в частині стягнення процентів в межах позовної давності не вірна, оскільки позовна давність пройшла на все кредитне зобовязання, а відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спивла і до додаткової вимоги стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таких договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спивом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору. Банк в кредитному договорі чітко прописав строк повернення кредитних коштів (кінцевий строк повернення відповідає строку дії картки) і саме з цього строку виконання кредитного зобовязання і має відраховуватися строк позовної давності на стягнення всієї суми кредитних грошових коштів, який був пропущений банком. Тобто, із вказаним позовом банк мав звернутися до суду ще у жовтні 2014 року. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. При цьому автоматично лонгується не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, а лише дії умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг. Ним не було вчинено жодних дії, які б давали підстави для переривання строків позовної давності, передбачених статтею 264 ЦК України вважає, що не можна застосовувати позовну давність на кожний місячний платіж, ігноруючи позовну давність на все кредитне зобовязання, оскільки це буде порушення логічної побудови системи норм ЦК України. на підставі викладеного просить застосувати позовну давність за даним позовом.

В судовому засіданні установлені такі фактичні обставини та відповідні їм спірні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача як на підставу своїх позовних вимог вказав, що права позивача були порушені тим, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість. Предмет позову - стягнення заборгованості за кредитним договором.

У судовому засіданні установлено, що 9 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у в сумі 400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць (22,80% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим поверненням, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.7). Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно до пункту 6.5 Умов, відповідач зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах передбачених договором.

Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 400 гривень.

У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 30 листопада 2017 має прострочену заборгованість, а саме: 3981,49 грн заборгованості за кредитом, 28827,38 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 4750,69 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1877,98 грн штрафу (процентна складова) ( а.с. 4-6).

На підтвердження своїх позовним вимог представник позивача подав: «розрахунок заборгованості за договором №б/н від 09.10.2017 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1, станом на 30-11-2017», в якому містяться відомості про заборгованість, вказану в позовній заяві, а також зазначено про останнє погашення кредиту в сумі 100,00 грн 14 травня 2017 року (а.с.4-6); ксерокопію «заявления», в якій зазначено, що сума кредиту 400 грн, базова відсоткова ставка по кредиту становить 1,9% на місяць (а.с.7); «Условия и правила предоставления банковских услуг» (а.с.8-13); ксерокопію паспорта відповідача ОСОБА_1 (а.с.14-15); а також банківські документи щодо правомірності надання відповідних послуг (а.с.16-20).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 9 жовтня 2007 року відповідач здійснив останній платіж по погашенню кредиту 14 травня 2017 року в сумі 100 грн, а до того 20 листопада 2009 року в сумі 1595,41 грн (а.с. 4-6).

Умовами договору визначено, що погашення кредиту, сплата процентів та інших платежів здійснюється щомісячними платежами.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Судом встановлено, що згідно з Умовами надання банківських послуг, які невідємною частиною кредитного договору, погашення кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано копію довідки №629/1 від 8 грудня 2017 року, згідно з якою ОСОБА_1 в період з 12 листопада 2016 року по 13 лютого 2017 року та з 12 травня 2017 року по 12 серпня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 32).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого, постановою правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином судом встановлено, що під час перебування відповідача у зоні проведення АТО від його імені було здійснено погашення кредиту, про яке відповідач заперечує. Доказів того, що саме відповідачем було здійснено погашення кредиту, позивачем не представлено суду, а з наданого розрахунку заборгованості не вбачається, яким чином відбулося погашення кредиту 14 травня 2017 року. При цьому, позивачем виписок по особовому рахунку відповідача не надано суду, а розрахунок боргу виконаний працівниками банку щодо наявності грошового зобов'язання позивача за тілом кредиту, відсоткам, штрафу є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку до відповідача. Щодо погашення кредиту 20 листопада 2009 року в сумі 1595,41 грн відповідачем не заперечується. Тобто, з часу останнього погашення кредиту спливли строки позовної давності звернення позивача до суду із цим позовом.

Всі вищезазначені підстави свідчать про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, що виникли між сторонами в результаті укладення кредитного договору. Крім того, довідка про перебування відповідача в зоні проведення АТО в період останнього погашення по кредиту виключає собою наданий в якості доказу розрахунок заборгованості.

При вирішенні справи судом застосовані такі норми права.

Відповідно до статті 509 ЦК України між сторонами виникло зобовязання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обовязку.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором про приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надані грошові кошти (кредит позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно славляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання: сплата неустойки: відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - не строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності - починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (/припинення дії) договору як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу у зв'язку з необґрунтованістю заявлених вимог.

Керуючись статтями 2, 4, 258, 259, 263-268, 271-273 ЦПК України, на підставі статтей 207, 252-255, 256, 257, 258, 261, 267, 509, 526, 530, 610, 611, 634, 1048, 1054 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Повний текст рішення складений 5 березня 2018 року.

Головуючий К.Шепель