Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 220/606/16-ц

провадження № 61-4825св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Андріївська сільська рада Великоновосілківського району Донецької області,

треті особи: комунальне підприємство «Великоновосілківське бюро технічної інвентаризації», відділ реєстраційної служби Великоновосілківської районної державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє представник ОСОБА_8, на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 9 червня 2016 року у складі судді Пономарьова О. П. та рішення апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Биліни Т. І., Сороки Г. П.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області (далі - Андріївська сільрада), треті особи: комунальне підприємство «Великоновосілківське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Великоновосілківське БТІ»), відділ реєстраційної служби Великоновосілківської районної державної адміністрації (далі - ВРС Великоновосілківської райдержадміністрації), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання незаконними дій та скасування рішення Андріївської сільради, деяких записів погосподарських книг, скасування свідоцтва про право власності, державної реєстрації права власності, свідоцтв про право на спадщину.

Позов мотивовано тим, що у 1965 році рішенням виконкому Андріївської сільради «Про надання земельної дільники під забудову ОСОБА_9» його діду було відведено земельну ділянку площею 0,56 га у АДРЕСА_1 під забудову жилого будинку, який дід побудував у 1966 році. Після смерті діда у 1988 році його дружиною та бабою позивача - ОСОБА_10 було отримано свідоцтво про право особистої власності на вказаний будинок, видане Андріївською сільрадою. Після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина у вигляді вказаної будівлі, земельної частки (паю) та майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства. На момент смерті баби з нею в будинку проживали її дочка ОСОБА_11 (дівоче прізвище - ОСОБА_11), яка є матір'ю позивача, та він. Посилаючись на приписи статті 549 ЦК УРСР (1963 року), вважає, що фактично його мати вступила в управління та володіння спадковим майном, але в подальшому не оформила своїх спадкових прав. У свою чергу, троє синів баби, а саме: ОСОБА_10: ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, спадщину не прийняли, із заявою до нотаріуса не зверталися. Однак у вересні 2004 року виконком Андріївської сільради прийняв рішення від 28 вересня 2004 року № 89 «Об оформлении права собственности на домовладение АДРЕСА_1», яким за ОСОБА_13, який є сином ОСОБА_10, визнано право власності на спірне будинковолодіння, яке той начебто побудував у 1986 році, та КП «Великоновосілківське БТІ» йому було видано свідоцтво про право власності. На думку позивача, внаслідок неправомірних дій відповідача відбулося незаконне набуття права власності на спірне майно ОСОБА_13, у той час, коли фактично власником спадкового будинку була його мати, що порушує майнові права позивача, оскільки він є спадкоємцем після своєї матері ОСОБА_11 Крім того, при винесенні оскаржуваного рішення від 28 вересня 2004 року Андріївська сільрада зважала на записи погосподарських книг за період із 2000-2005 роки за особовим рахунком НОМЕР_1, де начебто ОСОБА_13 є членом цього господарства. Вважає вказані записи незаконними, оскільки ОСОБА_13 не був зареєстрований та не проживав у будівлі АДРЕСА_1, отже, підстав вважати його членом цього господарства не було.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, остаточно просив визнати незаконними дії та скасувати рішення Андріївської сільради від 28 вересня 2004 року № 89; скасувати деякі записи 1-го розділу в погосподарських книгах Андріївської сільради за 2001-2015 роки, свідоцтво про право власності та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_13 на жилий будинок АДРЕСА_1 Великоновосілківського району Донецької області; скасувати видані державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори свідоцтва про право на спадщину, отримані після смерті ОСОБА_13, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, його спадкоємцями: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на право спадкування будинковолодіння АДРЕСА_1 Великоновосілківського району Донецької області.

Представник Андріївської сільради зазначив, що вказані позивачем події відбулися доволі давно, склад сільської ради протягом минулих років неодноразово змінювався, тому ким і коли зроблені записи в погосподарських книгах та вирішувалися питання власності стосовно вказаного будинковолодіння сказати не може. Просив вирішити справу на власний розсуд.

Третя особа - ОСОБА_6, яка є дружиною померлого ОСОБА_13, категорично заперечила проти задоволення позовних вимог, наполягала на тому, що її померлий чоловік набув право власності на вказане будинковолодіння в законний спосіб, просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 9 червня 2016 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 липня 2016 року про виправлення описки позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконними дії Андріївської сільради стосовно прийняття рішення виконкому Андріївської сільради від 28 вересня 2004 року № 89 «Об оформлении права собственности на домовладение АДРЕСА_1».

Скасовано рішення виконкому Андріївської сільради від 28 вересня 2004 року № 89 «Об оформлении права собственности на домовладение АДРЕСА_1».

Скасовано записи 1 розділу в погосподарських книгах Андріївської сільради на 2001-2005 роки за особовим рахунком НОМЕР_1, на 2006-2010 роки за особовим рахунком НОМЕР_2, на 2011-2015 роки за особовим рахунком НОМЕР_3.

Скасовано свідоцтво про право власності за ОСОБА_13 на будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна - ОСОБА_13

Визнано частково недійсними видані державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори свідоцтва про право на спадщину, отримані ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на право спадкування будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що незаконним рішенням Андріївської сільради, яке винесено на підставі незаконних записів у погосподарських книгах за 2001-2005 роки, порушуються права позивача. Визнання незаконними дій та скасування рішення Андріївської сільради, записів погосподарських книг за 2001-2005 роки є підставою для визнання незаконним свідоцтва про право власності за померлим ОСОБА_13 на спірне будинковолодіння, державної реєстрації права власності на це майно шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна - ОСОБА_5 та визнання частково недійсними виданих державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори свідоцтв про право на спадщину, отриманих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на право спадкування вказаного будинковолодіння.

Додатковим рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 липня 2016 року стягнуто з Андріївської сільради на користь держави судовий збір у сумі 1 378 грн.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 9 червня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд вирішив питання про права третіх осіб, чим порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення в повному обсязі, як такого, що зачіпає інтереси ОСОБА_6 При цьому апеляційний суд виходив із того, що згідно з нормами чинного процесуального законодавства він не має права змінювати процесуальний статус осіб, які беруть участь у справі, а відсутність згоди позивача на заміну відповідача на належного є підставою для відмови в задоволенні позову.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3, від імені якого діє представник ОСОБА_8, подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 9 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року, які заявник просить відповідно частково змінити та скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка подана із пропущенням строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, крім того, відсутнє клопотання про поновлення цього строку, тому підстав для відкриття апеляційного провадження, на його думку, не було. У зв'язку з цим стороною позивача було подано заяву про відвід судді на підставі пункту 4 частини першої статті 19 ЦПК України, яку безпідставно залишено без задоволення, оскільки наведені судом аргументи не ґрунтуються на нормах ЦПК України. Крім того, посилається на упередженість апеляційного суду щодо розгляду справи, а також, що судом не зазначено норм матеріального права на обґрунтування своїх висновків і жодних посилань на матеріали справи, згідно з якими були відсутні правові підстави для оформлення свідоцтва про право власності ОСОБА_13, а також реєстрації права власності на вказане нерухоме майно. Зазначає, що відсутні докази на підтвердження фактичного володіння ОСОБА_13 із 1986 року і до дня його смерті у 2015 році будинком та господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_13 чи його дружина ОСОБА_6 не проживали в зазначеному будинку, не укладали договору на постачання електричної енергії, не обслуговували будинковолодіння, не обробляли земельну ділянку. ОСОБА_13 на момент оформлення на його імя свідоцтва про право власності на нерухоме майно не мав права власності на це майно. Посилається на те, що апеляційний суд не взяв до уваги аргументів його та його представника щодо відсутності правових підстав у виконкому сільської ради оформлювати за ОСОБА_13 право власності на будинковолодіння. Таким чином, вважає, що апеляційний суд усунувся від розгляду питання законності прийняття виконкомом сільської ради рішення від 28 вересня 2004 року № 89. Також зазначає, що апеляційний суд на порушення вимог статей 57-59, 62, 64 ЦПК України взяв за належні та допустимі докази сфальсифіковані документи. Вважає безпідставним висновок апеляційного суду про порушення місцевим судом норм процесуального права, яке є підставою для скасування рішення, щодо інтересів ОСОБА_6 - третьої особи у справі. Також вважає безпідставним посилання апеляційного суду на частину третю статті 267 ЦК України. Крім того, посилається на те, що апеляційний суд неправильно визначив порушення судом першої інстанції статті 16 ЦК України щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про скасування записів у погосподарських книгах. Посилаючись на викладене, вважає, що апеляційним судом порушено статтю 16 ЦК України, статті 57-59, 64, 212, 213 ЦПК України. Разом із тим посилається на помилковість висновків місцевого суду щодо визнання частково недійсними виданих нотаріусом свідоцтв про право на спадщину, отриманих ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на право спадкування спірного будинковолодіння. Вказані свідоцтва підлягають визнанню недійсними повністю, а не частково недійсними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 5 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Судупередано вказану цивільну справу.

Від ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу, яку вона просить відхилити та залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на його законність та справедливість, а касаційну скаргу вважає такою, що не містить жодних правових підстав для скасування цього рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право приватної власності від 4 лютого 1988 року ОСОБА_10 належить будинковолодіння АДРЕСА_2.

Згідно зі свідоцтвом про народження мати позивача - ОСОБА_11 (дівоче прізвище - ОСОБА_11) є дочкою ОСОБА_10 Із 21 травня 1958 року по 28 травня 1982 року ОСОБА_11 мала прізвище ОСОБА_11.

Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкової справи та виданих свідоцтв про право на спадщину) спадкова справа після ОСОБА_10 відсутня та матеріали справи не містять відомостей про смерть ОСОБА_10

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4, виданим Андріївською сільрадою, ОСОБА_16 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до спадкової справи після померлої ОСОБА_16 до Великоновосілківської нотаріальної контори звернулися її діти: син ОСОБА_13 із заявою про прийняття спадщини; сини: ОСОБА_12, ОСОБА_14, та дочка ОСОБА_15 відмовилися від належної їм частки спадкового майна на користь ОСОБА_13 та вказали в заявах, що спадщину в шестимісячний строк ними не прийнято, на неї не претендують та звертатися до суду за продовженням строку не будуть.

Рішенням Великоновосілківського міського суду Донецької від 31 серпня 2001 року, яке набрало законної сили 1 жовтня 2001 року, установлено факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_16 є рідною матір'ю ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 3 жовтня 2001 року спадкоємцем ОСОБА_16 є ОСОБА_13, спадкове майно складається із земельної частки у КСП «Перемога» Великоновосілківського району, площею 6,7 в умовних кадастрових гектарах.

Матеріали вказаної спадкової справи не містять заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_11

Також установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на майно, виданого 5 листопада 2004 року Андріївською сільрадою, власником будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_13

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до спадкової справи № 268/2015, яка відкрилася після смерті ОСОБА_13, його спадкоємцями є: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які відповідно до їхніх особистих заяв прийняли спадщину.

16 травня 2016 року державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори видано на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31 жовтня 1975 року та пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року, які були чинними станом на 1995 рік, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка, що «спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним», яка надається нотаріусу.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець мав право звернутися в суд із заявою про встановлення факту прийняття спадщини.

Проте, як зазначив апеляційний суд, суду на надано належних доказів щодо прийняття спадщини ОСОБА_11, а тому правильно вважав відсутніми підстави для висновку про порушення спадкових прав позивача та їх захисту в обраний ним спосіб.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про обгрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що суд ухвалив рішення про скасування належних їй та її сину свідоцтв про право на спадщину за законом, у той час як вони повинні бути залучені до участі у справі як співвідповідачі, оскільки мова йде про скасування належних їм правовстановлюючих документів. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки він міг дізнатися про порушення своїх прав починаючи з дня прийняття рішення Андріївською сільрадою від 28 вересня 2004 року № 89, таким чином, строк позовної давності сплинув у вересні 2007 року. Однак ОСОБА_6 не могла заявити про застосування судом строку позовної давності, оскільки вона є третьою особою у справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов'язків, визначених статтями 3, 27 та 31 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки та властивості судового рішення.

Правовий статус ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визначено як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Згідно з частиною третьою статті 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 27 ЦПК України, та на них не поширюються права, передбачені статтею 31 ЦПК України.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Третя особа не є стороною у спорі, а лише особою, яка бере участь у справі.

Таким чином, заявити про застосування позовної давності може лише відповідач, його представник, або особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до статті 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За таких обставин апеляційний суд правильно вважав, що місцевий суд вирішив питання про права третіх осіб, зокрема ОСОБА_6, чим порушив норми процесуального права, які є підставою для скасування рішення. У силу наданих чинним ЦПК України 2004 року поноважень апеляційний суд позбавлений можливості на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо зміни процесуального статусу осіб, які беруть участь у справі, а відсутність згоди позивача на заміну відповідача на належного, що правильно вважав апеляційний суд, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд обгрунтовано вважав передчасними висновки місцевого суду про задоволення позову саме до відповідача Андріївської сільради про визнання дій незаконними та скасування рішення від 28 вересня 2004 року, записів погосподарських книг за 2001-2005 роки за особовим рахунком НОМЕР_1, за 2006-2010 роки за особовим рахунком НОМЕР_2, за 2011-2015 роки за особовим рахунком НОМЕР_3, скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, скасування свідоцтв про право на спадщину з підстав, заявлених позивачем, оскільки вирішення всіх цих питань зачіпають інтереси третіх осіб.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з указаними висновками апеляційного суду, адже оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Крім того, із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг, зокрема позивача, та спростував їх відповідними висновками, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення.

Доводи касаційної скарги щодо пропущенням строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, відсутності клопотання про поновлення цього строку та як наслідок відсутності підстав для відкриття апеляційного провадження, є безпідставними, зважаючи на приписи частини другої статті 410 ЦПК України про те, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Те саме стосується доводів касаційної скарги щодо відводу судді на підставі пункту 4 частини першої статті 19 ЦПК України. Разом із тим посилання в касаційній скарзі на упередженість апеляційного суду щодо розгляду справи нічим не підтверджено.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо незазначення апеляційним судом норм матеріального права та відсутності посилань на матеріали справи, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, яке містить норми матеріального права та обставини й факти на обґрунтування своїх висновків. Також помилковими є доводи касаційної скарги про безпідставність посилання апеляційного суду на частину третю статті 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження фактичного володіння ОСОБА_13 із 1986 року і до дня його смерті у 2015 році будинком та господарськими будівлями, відсутності правових підстав у виконкому сільської ради оформлювати за ОСОБА_13 право власності на будинковолодіння, а також, що ОСОБА_13 чи його дружина ОСОБА_6 не проживали в зазначеному будинку, не укладали договору на постачання електричної енергії, не обслуговували будинковолодіння, не обробляли земельну ділянку; ОСОБА_13 на момент оформлення на його ім'я свідоцтва про право власності на нерухоме майно не мав права власності на це майно, а апеляційний суд усунувся від розгляду питання законності прийняття виконкомом сільської ради рішення від 28 вересня 2004 року № 89, не впливають на правильність висновків апеляційного суду про відмову в задоволенні вказаного позову за вищевказаних обставин щодо належних відповідачів за вказаними позовними вимогами.

Підстав для висновків, що апеляційний суд взяв за належні та допустимі докази сфальсифіковані документи, порушив статті 57-59, 62, 64, 212, 213 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вбачає.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду вбачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, указані доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом обгрунтовано скасоване рішення місцевого суду, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно зі статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє представник ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик