АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2018 року м. Харків

Справа № 643/506/17

Провадження № 22ц/790/1955/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Маміної О.В.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_3,

Відповідач: ОСОБА_4,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 16 січня 2018 року (ухваленого під головуванням судді Поліщук Т.В.), -

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Московського районного суду міста Харкова з позовом, в якому просила змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати аліменти з ОСОБА_4 на її користь на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що на утримання дитини їй необхідно не менше 6 000 грн, а відповідач приховує свої реальні прибутки та не бере участі у додаткових витратах на дитину, пов'язаних із лікуванням, освітою, розвитком дитини. Звертає увагу, що її було скорочено із займаної посади і на теперішній час вона є безробітною.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 16 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів щодо зміни майнового стану відповідача після ухвалення рішення Московського районного суду міста Харкова від 01.08.2013 року. Наявність майна у відповідача не є підставою для зміни розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі, а також постановити ухвалу про стягнення в дохід держави з відповідача штрафу в сумі 5 286 грн за невиконання процесуальних обов'язків.

Апеляційна скарга позивача мотивована тими ж доводами, що й позовна заява. Також вказує, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні її клопотання про забезпечення доказів, в якому вона просила направити запити до комунальних організацій з метою встановлення затрат відповідача на утримання своєї нерухомості. Всупереч практики ЄСПЛ судом не враховано надану позивачем ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок залиття, з якої вбачається, що ОСОБА_4 долучено до матеріалів справи чеки, які підтверджують здійснення ним витрат у 2016 році на суму 29 401 грн. Також, матеріали справи містять роздруківку витягу з Єдиного реєстру речових прав щодо набуття відповідачем 30 вересня 2016 року права власності на дві квартири в новобудівлі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити рішення Московського районного суду міста Харкова від 16 січня 2018 року в частині встановлення судом місця проживання позивача, встановити та зазначити в резолютивній частині постанови Апеляційного суду Харківської області місце проживання та реєстрації позивача: АДРЕСА_2, держава Португалія.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 були заявлені тільки щодо зміни розміру аліментів, а не встановлення місця проживання позивача та відповідача. Між тим, судом першої інстанції було ухвалено рішення поза межами позовних вимог в частині встановлення судом нібито місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1, що має юридичний факт та надає переваги позивачу при розгляді інших цивільних справ в Московському та Київському районних судах міста Харкова. Судом першої інстанції, всупереч вимогам ЦПК України, не було зроблено у відповідні органи запити з метою встановлення місця реєстрації та проживання позивача.

ОСОБА_4 до апеляційного суду надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної заяви про визначення аліментів у твердій грошовій сумі - без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга позивача не спростовує фактичних обставин, що були встановленні під час розгляду справи.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 4).

Після реєстрації шлюбу 30.09.2015 ОСОБА_6 змінено прізвище на ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 5).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2013 стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини від усіх його доходів, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.06.2013 і до досягнення дитиною повноліття ( т. 1 а.с. 6).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Отже, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із батьків та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, виходив із того, що позивачем не доведено покращення майнового стану відповідача .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. Судом вірно застосовано положення статей 182, 192 СК України, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Доводи апеляційної скарги позивача про сплату відповідачем комунальних платежів на утримання нерухомого майна не може бути доказом зміни матеріального стану відповідача.

Факт набуття відповідачем 30 вересня 2016 року права власності на дві квартири в новобудівлі свідчить про набуття відповідачем права власності за договором дарування, ( т.1 а.с. 26) і не доводять що його дохід збільшився. Вочевидь є те, що ці квартири потребують утримання власником і свідчить про необхідність понесення витрат, але не доходу.

Доводи апеляційних скарг та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (Частина друга статті 182 в редакції Законів № 2901-IV від 22.09.2005, № 2037-VIII від 17.05.2017).

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років з 01 січня 2018 року становить 1860 грн.

Більшість аргументів та доводів, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_3 стосуються додаткових витрат на дитину.

Колегія суддів звертає увагу позивача, що вона не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом на підставі ст. 185 СК України про зобов'язання батька брати участь у додаткових витратах на дитину у зв'язку з розвитком здібностей дитини, її хворобою, тощо.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 також не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернулась до Московського районного суду міста Харкова з позовом про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. У позовній заяві, а також в подальших заявах та клопотаннях позивач зазначила адресу свого проживання: АДРЕСА_1.

Доводи ОСОБА_4 що адреса позивача зазначена в рішенні районного суду не відповідає дійсності, не мають у даній справі правового значення, оскільки як і сам ОСОБА_4 зазначає в своїй апеляційній скарзі предметом судового розгляду в даній справі є визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються: ім'я сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що факт проживання позивача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 не був предметом судового розгляду.

Крім того, відповідно до положень ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить постановити ухвалу про стягнення з ОСОБА_4 в дохід держави штрафу за невиконання процесуальних обов'язків щодо виявлення поваги до позивача як до учасника судового процесу.

ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції надані додаткові пояснення та заява про вжиття заходів процесуального впливу, в яких він просить постановити ухвалу про стягнення з позивача в дохід держави штрафу за невиконання процесуальних обов'язків за введення суд в оману.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Клопотання учасників справи про вжиття заходів процесуального впливу не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев'ятою статті 203 цього Кодексу.

Заявляючи клопотання про постановлення ухвали про стягнення з ОСОБА_4 в дохід держави штрафу за невиконання процесуальних обов'язків щодо виявлення поваги до позивача як до учасника судового процесу, позивач не навела жодного доводу, не надала жодного доказу в обґрунтування свого клопотання.

Клопотання ОСОБА_4 про вжиття судом заходів процесуального впливу щодо позивача також не підлягає задоволенню, оскільки пунктом 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Крім того, (звинувачуючи) позивача у введені нею суду в оману, ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів, що висловлюючи свої доводи та міркування позивач була достеменно обізнана в інформації, яку надавала суду.

Судова колегія нагадує сторонам про таке.

За змістом ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Не дивлячись на те, що завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед органом судової влади, вказана обставина жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь в справі, направлене на те, що умисне перешкодило досягнення органом судової влади вказаних завдань. Особи, що беруть участь в справі, не мають прямого юридичного обов'язку сприяти суду в правильному і своєчасному розгляді і вирішенні цивільної справи, проте зобов'язані утримуватися від дій, здатних перешкоджати досягненню названих завдань.

Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 15 та 19 лютого 2018 року були подані апеляційні скарги на рішення Московського районного суду міста Харкова від 16 січня 2018 року та на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 5 лютого 2018 року відповідно. Доводи, які містять зазначені апеляційні скарги є ідентичними. Більш того, в апеляційних скаргах ОСОБА_4 багаторазово висловлює одні й ті ж самі доводи, що свідчить про недобросовісне користування ним своїми процесуальними правами. Колегія суддів звертає увагу ОСОБА_4

У справі, яка переглядається позивачем заявлено позов про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, позовні вимоги про встановлення місця проживання позивача або відповідача відсутні, про що й неодноразово наголошує у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4

З доводів, наведених в апеляційних скаргах ОСОБА_4 чітко вбачається, що зміст ст. 265 ЦПК України, відповідно до якої у резолютивній частині рішення зазначаються: ім'я сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування, достеменно відомий відповідачу. Крім того, зміст вказаної статті викладено і в оскаржуваній ухвалі.

Отже, зазначаючи в резолютивній частині рішення адресу позивача АДРЕСА_1, суд першої інстанції виконав вимоги, вказані в п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Так, Комітет Міністрів, у відповідності з положеннями статті 15b Статуту Ради Європи, відзначаючи, що Протокол №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенції) вимагає, щоб її Сторони дозволяли перегляд засуджень або вироків судом вищої інстанції; погоджуючись, що процедури оскарження можуть бути забезпечені не лише у кримінальних, але й у цивільних і господарських справах; беручи до уваги проблеми, викликані збільшенням кількості апеляцій і тривалість провадження по них; враховуючи, що такі проблеми можуть ущемити право кожного на судовий розгляд в розумні терміни, відповідно до статті 6 Конвенції; усвідомлюючи, що неефективні чи неналежні процедури і зловживання сторонами правом на оскарження спричиняють невиправдані затримки і можуть підірвати довіру до системи правосуддя; будучи переконаним, що ефективні процедури оскарження відповідають інтересам усіх сторін у судовому провадженні та інтересам відправлення правосуддя; враховуючи Рекомендацію R (81) 7 про заходи з полегшення доступу до правосуддя, Рекомендацію R (84) 5 про принципи цивільного судового провадження, спрямовані на удосконалення функціонування системи правосуддя, Рекомендацію R (86) 12 щодо заходів із попередження та зменшення надмірного обсягу роботи в судах і Рекомендацію R (93) 1 про ефективний доступ до закону і правосуддя для найбідніших верств населення, рекомендує урядам держав-учасниць вжити чи посилити, залежно від обставин, всі заходи, які вони вважають за необхідне, задля покращання функціонування систем і процедур оскарження в цивільних і господарських справах.

Так, у рекомендації № R (95) Комітету міністрів Ради Європи державам - членам щодо запровадження та покращення функціонування систем і процедур оскарження по цивільних і господарських справах (прийнята Комітетом Міністрів 7 лютого 1995 р. на 528?ому засіданні заступників міністрів) містяться положення про заходи запобігання зловживанням системою оскарження.

Для запобіганням будь-яким зловживанням системою або процедурою оскарження державам слід розглянути доцільність деяких або всіх з наведених нижче заходів: a) вимагати від осіб, які подають апеляцію, представлення на ранньому етапі обґрунто- ваних підстав їхніх скарг та зазначення очікуваних засобів правого захисту; b) дозволити суду другої інстанції відповідно до спрощеної процедури (наприклад, без сповіщення іншої сторони) відхиляти будь-які скарги, які видаються йому відверто необґрунтованими, нерозумними або поданими з наміром дошкулити; в таких випадках можна передбачити застосування належних санкцій, таких як штрафи; c) у випадках, якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, дозволити призупиняти виконання лише тоді, коли таке виконання завдасть непоправної або суттєвої шкоди особі, яка подала апеляцію, або зробить неможливим відправлення правосуддя на пізнішому етапі. ( В подібних випадках має вноситися застава для забезпечення присудженої суми; d) у випадках, якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, дозволити суду другої інстанції відмовляти в слуханні справи в разі невиконання постановленого рішення особою, яка подала апеляцію, якщо ця особа не надала достатнього забезпечення або суд першої або другої інстанції не призупинив виконання рішення; e) якщо вимушені затримки виникають з вини однієї зі сторін, вимагати від цієї сторони покриття додаткових видатків, спричинених такою затримкою.)

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу. Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов'язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків з метою злов- живання ними.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зокрема, у випадку повторного, систематичного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заява ОСОБА_4 про постановлення окремої ухвали щодо зобов'язання Московського ВПГУНП в Харківській області внести відомості до ЄРДР про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення не підлягає задоволенню, оскільки на думку судової колегії підстави передбачені ст.262 ЦПК України - відсутні.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, , 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 16 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

повний текст постанови

виготовлено 23 березня 2018 року