АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1296/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколова В.В.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Відділ державної реєстрації акті цивільного стану міського управління юстиції в Миколаївській області про встановлення факту батьківства та визнання права власності в порядку спадкування,

та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про визнання права власності на спадкове майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 р.

встановив:

у вересні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт, що ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1., був її батьком, визнати за нею право на спадкування за законом на 1/3 частину кв. АДРЕСА_1.

В грудні 2014 р. відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом, в якому заперечували проти заявленого позову та просили визнати за кожним з них право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 р. в задоволенні основного позову було відмовлено, зустрічний - задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов, а зустрічний позов задовольнити частково та визнати за відповідачами прав власності по 1/3 частині вказаної квартири, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представники ОСОБА_5 та ОСОБА_4 просять в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання - ОСОБА_3, представників ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона у віці 16 років дізналась, що її біологічним батьком є ОСОБА_6, який визнавав своє батьківство та вважав її своєю донькою. З 2009 р. вона переїхала до м.Києва, проживала разом з ним в його квартирі та навчалась у вищому навчальному закладі, де працював батько. Оскільки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. вона просила встановити факт його батьківства та визнати за нею в поряду спадкування за законом право власності на 1/3 частину належної йому квартири АДРЕСА_1.

В грудні 2014 р. відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є синами померлого ОСОБА_6, звернулись до суду із зустрічним позовом, в якому заперечували проти заявленого ОСОБА_3 позову та просили визнати за ними право власності по Ѕ частині вказаної квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 р. в задоволенні основного позову було відмовлено, зустрічний - задоволено.

Відмовляючи в задоволенні основного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2., а тому до правовідносини щодо встановлення батьківства ОСОБА_6 мають застосовуватись положення ст. 53 КпШС України, а не ст. 128 СК України. Оскільки позивачем не було надано доказів, які б достовірно підтверджували факт батьківства ОСОБА_6, суд відмовив у встановленні факту батьківства та у визнанні прав ОСОБА_3 на спадкування після смерті ОСОБА_6 та задовольнив позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є спадкоємцями першої черги за законом про визнання за ними прав на спадкове майно.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та виходив з положень ст. 53 КпШС України, стст. 11, 15, 1216, 1217, 1218, 1223, 1258, 1261, 1267, 1269, 1297 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2. в м. Вознесенськ Миколаївської обл., і її батьками в актовому записі №440, зробленому 02.10.1990 Вознесенським міським відділом РАЦС Миколаївської обл., зазначені ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які перебували у шлюбі, зареєстрованому 24.09.1974 (а/с 55 т. 1).

Позивач ОСОБА_3 визнає, що дізналась про те, що її батьком є ОСОБА_6, а не ОСОБА_11, лише у 16-річному віці. За життя ОСОБА_6 питання про внесення зміни до актового запису не виникало, а потреба щодо встановлення такого факту викликана спором щодо спадкування майна після його смерті.

При зверненні до суду з даним позовом, позивач посилалась одночасно на положення ст. 128 СК України, яка регулює встановлення батьківства за рішенням суду, в разі відсутності такої заяви від самого батька та ст. 130 СК України, яка регулює встановлення факту батьківства особи, яка померла.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Так, є необґрунтованим послання апелянта на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права та виходив з положень ст. 53 КпШС України з наступних підстав. Враховуючи правила дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до ст. 52 КпШС України походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків. Згідно ст. 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Посилання ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги надані нею докази - показання свідка ОСОБА_12, яка є матір'ю ОСОБА_3, та надавала пояснення, що ОСОБА_6 визнавав себе батьком ОСОБА_3, також необґрунтованими, оскільки будь-яких інших достовірних доказів щодо цього матеріали справи не містять. ОСОБА_12 визнавала, що ніколи разом з ОСОБА_6 не проживала, не вела спільного господарства, до 2006 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_3 - ОСОБА_7 було заявлено клопотання про допит в якості свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, яке було відхилено судом, з огляду на те, що вказаним особам було відомо про обставини, що підлягають встановленню, лише зі слів ОСОБА_12 та ОСОБА_3

Висновок молекулярно-генетичного дослідження №277 від 18.09.2015, яким було підтверджено біологічне батьківство ОСОБА_6 відносно ОСОБА_3, не може бути визнаний допустимим доказом по справі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тому положення ст. 130 СК України, яка передбачає можливість встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яка є батьком дитини, не підлягаютьзастосуванню доданих правовідносин. Крім того, така заява приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (за вказівкою матері, яка не перебуває у шлюбі, при народженні дитини, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду), тоді як у даному випадку, запис про батька дитини був вчинений відповідно до чинної на той час ст. 52 КпШС України, що регулювала визначення походження дитини від батьків, які перебувають у шлюбі.

Доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 березня 2018 року.

Головуючий

Судді