Головуючий суду 1 інстанції - Певна О.С.
Доповідач -Авалян Н.М.
Справа № 433/990/17
Провадження № 22ц/782/956/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2018 року Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Кострицького В.В., Орлова І.В.

за участю секретаря судового засідання - Подрябінкіна Я.Г.

представника позивача - Пономарьової І.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Сєвєродонецьк Луганської області

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»

на рішення Троїцького районного суду Луганської області (суддя Певна О.С.)

від 03 листопада 2017 року

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»

до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

01 червня 2017 року ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2011 року, укладеним між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» , яка яка утворилась станом на 09 січня 2015 року в загальному розмірі 85 379 гривень 88 копійок, з яких:

37 200 гривень - заборгованість по кредиту,

14 919 гривень 45 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

33 260 гривень 43 копійки - інфляційні нарахування.

В обгрунтування позову позивач вказав, що він набув права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором на підставі договору відступлення права вимоги від 12 жовтня 2015 року.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 03 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ТОВ «Українська факторингова компанія» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані порушенням судом норм процесуального права. Зокрема зазначено, що судом безпідставно не прийняті до уваги докази, надані позивачем на підтвердження позову. Суд не забезпечив позивачу право участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та не повідомив позивачу встановленому законом порядку про дату судового засідання 03 листопада 2017 року.

В судовому засіданні представник позивача (скаржника) підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Зареєстрованим місцем його проживання є м.Луганськ, у зв'язку з чим про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений згідно з порядком, визначеним ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», якою передбачено повідомлення відповідачів про дату судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України не пізніше ніж за двадцять днів до дати судового засідання.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України.

Отже, розгляд апеляційної скарги здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, який діє з 15 грудня 2017 року.

Згідно зі статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1, 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частинами 1,2 статті 376 ивільного процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи представника позивача, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач не представив доказів первинної документації, матеріалів кредитної справи та фінансових документів на підтвердження розміру нарахованої заборгованості. Зокрема, не надав оригіналів первинної бухгалтерської документації на підтвердження фактів видачі кредиту та його часткового погашення відповідачем. Оскільки саме такі документи не були подані позивачем, суд вважав, що позивач не довів позовні вимоги про стягнення заборгованості штрафних санкції та відсотків.

Апеляційний суд з такими висновками суду не погоджується та зауважує наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, суд першої інстанції тим не менш, встановив, що відповідач має заборгованість перед позивачем. Зокрема, в рішенні суду зазначено, що судовим розглядом встановлено наступне.

08. серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 900/6126/11, згідно якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 93 000,00 грн. на придбання автомобіля, що підтверджується копією даного кредитного договору. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків та інших витрат.

Станом на дату укладення між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» договору про відступлення права вимоги від 12 жовтня 2015 року № 12/10/16, загальна сума заборгованості ОСОБА_3 перед новим кредитором - ТОВ «Українська факторингова компанія» за кредитним договором з урахуванням індексу інфляції складає 85379,88 грн.

Таким чином, суд встановив наявність заборгованості відповідача перед позивачем, але відмовив в задоволенні позову тільки тому, що на підтвердження заборгованості не були надані первинні бухгалтерські документи в оригіналах.

Такий висновок суду прямо протирічить Конституції України, в якій закріплено принцип верховенства права (стаття 8), а також не відповідає нормам процесуального права про завдання та основні засади цивільного судочинства, в основу яких покладено вказаний конституційний принцип (стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Виходячи з принципу верховенства права, суд зобов'язаний був, встановивши факт порушення прав позивача, захистити порушене право, адже відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами закону.

Вказавши на недоведеність факту видачі кредиту первинною бухгалтерською документацією, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що цей факт підтверджується сукупністю наданих позивачем доказів.

Так, в кредитному договорі зазначено, що цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки SKODA, модель FABIA.

З договору застави убачається, що саме такий автомобіль був придбаний відповідачем та переданий у заставу. Однією з умов договору застави було реєстрація транспортного засобу. В договорі застави зазначений автомобіль, вже зареєстрований відповідачем, що свідчить про те, що відповідач за кредитні кошти придбав автомобіль, який передав Банку в заставу.

Вказавши на недоведеність розміру заборгованості первинним бухгалтерськими документами, суд першої інстанції, не поставив під сумнів правомірність переходу права вимоги від первісного кредитора Банку до нового кредитора ТОВ «Українська факторингова компанія» на підставі договору відступлення права вимоги. Однак, не звернув уваги на те, що передаючи право вимоги Банк вказав розмір заборгованості, який мав відповідач (про це зазначено в реєстрі кредиторів, який є додатком до договору відступлення права вимогу).

Отже, розмір заборгованість визначив первісний кредитор. І ця заборгованість складалась з тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Новий кредитор ТОВ «Українська факторингова компанія» після отримання права вимоги не нараховував відповідачу відсотки та штрафні санкції, а просив стягнути тільки ту заборгованість, яка виникла з урахуванням індексу інфляції.

Крім того, вказавши на недоведеність розрахунку штрафних санкцій, суд не звернув уваги на те, що позивачем не заявлялись вимоги про штрафні санкції. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по кредиту, яка складається з тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, тобто просив стягнути договірну заборгованість. Цю заборгованість позивач просив стягнути з урахуванням індексу інфляції. Висновок суду про те, що ця вимога є вимогою про стягнення штрафної санкції, є помилковим, оскільки не відповідає нормам матеріального права.

Штрафними санкціями відповідно до закону визнається штраф, пеня (стаття 549 Цивільного кодексу України). А нарахування інфляційних витрат на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України не є за соєю правовою природою штрафною санкцією. Інфляційні витрати входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами скаржника про порушення судом першої інстанції при вирішенні справи по суті норм матеріального та процесуального права.

Також апеляційний суд погоджується з доводами скаржника про порушення судом першої інстанції права на участь в судовому засіданні, оскільки матеріалами справи підтверджено, що суд першої інстанції не вжив передбачених законом заходів для забезпечення участі сторони в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

З вказаних вище підстав рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі з вказаних вище підстав.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги, оскільки позов та апеляційна скарга задовольняються судом повністю.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 388, 390, 391 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд

постановив

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» задовольнити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 03 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» заборгованість за кредитним договором № 900/6126/11 від 08 серпня 2011 року, укладеним між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», яка утворилась станом на 09 січня 2015 року в загальному розмірі 85 379 гривень 88 копійок, з яких:

37 200 гривень - заборгованість по кредиту,

14 919 гривень 45 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

33 260 гривень 43 копійки - інфляційні нарахування.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 374 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 14 лютого 2018 року.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Кострицький В.В.

Орлов І.В.