Справа № 500/4485/17
Провадження № 2/500/152/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Баннікової Н.В.

Секретарі судового засідання - Топтигіна О.М., Кравченко Є.С., Шлєхтенко О.В.,

За участю:

Представника позивача - ОСОБА_1,

Представників відповідача - ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3,

Представника Служби у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області - Арєшкіної С.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, Ізмаїльський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання усиновлення недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 р. ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання усиновлення недійсним. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 24.10.2014 р. він уклав шлюб із відповідачем, у якої від першого шлюбу є дитина - син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і якого він 17.06.2015 р. всиновив. При цьому, після укладення шлюбу із відповідачем, остання поселилась за його місцем проживання, але дитина продовжувала проживати у її батьків. До усиновлення відповідач неодноразово пропонувала йому всиновити її сина, мотивуючи тим, що у дитини має бути батько. Вважає, що його - позивача, було використано відповідачем при оформленні усиновлення дитини, оскільки відповідач не мала намір продовжувати із ним шлюбні відносини. Про останнє свідчить те, що 09.09.2016 р. вона подала до суду позовні заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 15 000 грн., крім того, при черговій сварці відповідач заявила, що не мала наміру з ним проживати, а ініціювала усиновлення її сина, оскільки її дитина повинна бути забезпеченою, а від батька дитини вона не могла отримати аліменти, оскільки він виїхав до Румунії. Вважає, що фактично відповідач використала його як того, хто заробляє гроші, які витрачались на неї та її сина. Дитина фактично постійно проживала із батьками відповідача та його, як батька, не знає. Коли він повертався з закордонних рейсів, відповідач без дитини приїжджала до нього, проживала деякий час із ним, а коли отримувала зароблені ним гроші, починала сварку та виїжджала до своїх батьків. Він мав надію, що після придбання свого житла, вони налагодять відносини, для чого заробляв гроші і інвестував будівництво житла, проте, сімейні відносини налагодити не вдалось.

У судове засідання 14.03.2018 р. позивач не з'явився, раніше у судових засіданнях позовні вимоги підтримував, суду додатково пояснив, що на час розгляду справи відповідач має близькі стосунки із його колишнім другом - ОСОБА_8 та разом з дитиною проживає у останнього.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги - підтримала, просила їх задовольнити. Додала, що вже більше року відповідач не надає дитину позивачу для побачень тощо.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що у жовтні 2014 р., після укладення шлюбу, вона із позивачем жила у її батьків, але на початку 2015 року вони переїхали жити до його матері, оскільки, між її батьком та позивачем виник конфлікт. У червні 2015 року позивач всиновив її дитину. Пояснила, що мала намір і сподівалась, що буде сім'я із позивачем, неодноразово надавала останньому спроби бути у сім'ї. Крім того, пайові внески за квартиру (більшу частину) вніс її батько, позивач подарував їй автомобіль, який був у закладі банку, і її батько близько 10 000 євро погасив боргу за автомобіль, потім цей автомобіль вона переоформила юридично на мати позивача. Дитину не дозволяє позивачу та його матері брати, оскільки колись, після побачення сина повернули хворим, із температурою. Подала до суду письмові заперечення (а.с.25-26).

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У судовому засіданні 26.10.2017 р. представник Служби у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області зазначила, що вважає за доцільне позов задовольнити (а.с.34 зв.). Начальник відділу державної реєстрації актів цивільного стану подавав до суду заяви про розгляд справи у відсутність представника (а.с.23, 74).

Заслухавши позивача, відповідача та їх представників, представника третьої особи, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.5 ст. 236 СК України, якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_12 має сина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5 «а»).

24.10.2014 р. позивач ОСОБА_5 та відповідач уклали шлюб, який було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеської області під № 787.

У червні 2015 року, згідно рішенню Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.06.2015 р., позивач ОСОБА_5 всиновив малолітнього сина відповідача - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н. (а.с.7-8).

09.09.2016 р. ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу із ОСОБА_5 (а.с.9).

Згідно показанням свідка ОСОБА_11 - мати позивача, на її думку, шлюб між її сином та відповідачем, а також усиновлення відбулись дуже швидко. 24.10.2014 р. вони уклали шлюб, а 27.10.2014 р. син пішов у рейс. Перед рейсом син познайомив жінку із його друзями, зокрема, і з ОСОБА_8. Поки син був у рейсі, ОСОБА_6 спілкувалась із ОСОБА_8 і постійно про нього їй розповідала, який він гарний. Якось і сам ОСОБА_8 зранку прийшов із ОСОБА_6 до дому, провівши її, щоб вона її не сварила, посилаючись на те, що вона була із ним. Зазначила, що ОСОБА_6, навіть перед усиновленням, розмовляючи із нею, сама сказала, що не знає, чи йти їй на суд по справі про усиновлення, чи не йти. На її запит: «Чи збирається вона жити разом із Євгенієм?», ОСОБА_6 пожала плечима, і вона зробила висновок, що скоріш «ні», чим «так». Показала, що у серпні 2016 р. вони усі разом зібрались та поїхали у ОСОБА_14 до аквапарку на автомобілі ОСОБА_8 Але у ОСОБА_14 залишився у парку на ніч, а ОСОБА_6 із ОСОБА_8 - у готелі. По телефону ОСОБА_6 сказала їй, що розлучається із ОСОБА_16. Вважає, що зараз ОСОБА_6 разом із дитиною живе у ОСОБА_15

Згідно поясненням самого позивача - ОСОБА_5 у судовому засіданні 01.02.2018 р. , відповідач - ОСОБА_6, на час укладення шлюбу мала бажання скласти сім'ю, але після його повернення з рейсу та перед усиновленням дитини, вона вже не хотіла, вже мала сумніви. 16.06.2018 р. у ОСОБА_14 ввечері у готелі він та ОСОБА_6 посварились, і він не хотів заходити до номера, тоді ОСОБА_6 йому сказала, що якщо він не хоче заходити, тоді вони розлучаються.

Отже, з зазначеного суд робить висновки, що на час усиновлення позивачем дитини, відповідач ОСОБА_6 не мала наміру припиняти шлюбні відносини із позивачем, вона могла тільки піддавати сумніву складення добрих сімейних стосунків із позивачем, але не мала

намір ініціювати розлучення, про що свідчить і зміст її звернення до відповідача у гостинниці у ОСОБА_14 - зайти у номер.

Крім того, відповідач на час укладення шлюбу із позивачем, навіть, не була знайома із ОСОБА_15

Щодо можливості наявності зараз між відповідачем та ОСОБА_15 шлюбних стосунків, на що посилаються позивач та його мати - свідок ОСОБА_11, суд до уваги вказане не бере, оскільки вказане не стосується предмету позову - періоду часу на момент усиновлення.

Не може суд ґрунтувати і свої висновки на показаннях свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а саме - спілкування відповідача із ОСОБА_8, оскільки не було наведено суду відповідних доказів у підтвердження відсутності наміру у ОСОБА_6 продовжувати з ним шлюбні відносини.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 207, 236 СК України, 7-8, 12, 77-80, 81, 265, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору Служба у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, Ізмаїльський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання усиновлення недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено 23.03.2018 р.

Суддя: Н.В.Баннікова