У Х В А Л А

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 636/5445/15-ц

провадження № 61-9634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року у складі суддів: Зазулинської Т. П., Кругової С. С., Міненкової Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 636/5445/15-ц.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 636/5445/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зазначивши третіми особами: приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонову Я. М. та ОСОБА_8, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 20 травня 2014 року (далі - Договір купівлі-продажу від 20 травня 2014 року), а також стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_4 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики (далі - Договір позики від 20 грудня 2012 року), відповідно до якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 59520 грн. строком до 20 червня 2013 року. З метою забезпечення виконання цього договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 20 грудня 2012 року було укладено іпотечний договір (далі - Іпотечний договір від 20 грудня 2012 року) предметом якого був житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. На виконання зобов'язань за договором позики в період з січня по липень 2013 р. ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_5 грошові кошти, що еквівалентні 4 830 дол. США і заборгованість становила 2 610 доларів США. Однак 20 травня 2014 року, в порушення вимог статей 1, 33 Закону України «Про іпотеку», не маючи на те жодної законної підстави, ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу житлового будинку, що був предметом іпотечного договору. Тому позивач, із посиланням на статті 229, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), вважав наявними підстави для визнання його недійсним.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 25 березня 2016 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення мотивоване тим, що у розумінні статей 229, 230 ЦК, у взаємозв'язку з положеннями статті 3 ЦПК (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення), для визнання правочину недійсним на підставі вказаних правових норм позивачем має бути доведено порушення його, як сторони оскарженого правочину, прав на момент вчинення такого правочину. Посилання позивача на статті 229, 230 ЦК, як на підстави визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 20 травня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, то вони відхилені судом, оскільки позивач не є стороною оспорюваного договору.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 20 травня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Стягнуто з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати за сплату судового збору: по 816 грн 50 коп. - з кожної.

Рішення мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів виконання іпотекодержателем вимог іпотечного договору щодо надіслання іпотекодавцю вимоги про усунення порушень зобов'язань за договором та встановлення строку виконання цієї вимоги, письмового повідомлення іпотекоджержателем іпотекодавця про рішення набути предмет іпотеки у власність, узгодженої між вказаними особами вартості премета іпотеки на момент такого набуття або його оцінки суб'єктом оціночної діяльності і взагалі не містять будь-яких даних про розмір невиконаних зобов'язань іпотекодавця, в рахунок яких іпотекодержатель набув предмет іпотеки у власність та здійснив його продаж. Тому висновок суду першої інстанції про те, що на час укладення договору купівлі-продажу предмет іпотеки належав ОСОБА_5 на підставі іпотечного договору, апеляційний суд відхилив у зв'язку із тим, що він не ґрунтується на законі, не відповідає умовам цього договору і обставинам справи та суперечить висновкам Верховного Суду України у справах № 6-2479цс15 і № 6-1239цс16.

У вересні 2016 року ОСОБА_6 звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні Договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2014 року сторонами дотримано всіх вимог законодавства, чинного на момент укладення договору. Вчинений правочин відповідає статті 203 ЦК. Особа, яка подала касаційну скаргу, посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 вересня 2013 у справі № 6-95цс13, згідно якого право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Також ОСОБА_6 вказує про помилковість висновку апеляційного суду щодо невиконання іпотекодержателем вимог іпотечного договору, оскільки 25 жовтня 2013 року на адресу позивача ОСОБА_4 нотаріусом Харитоновою Я. М. було направлено рекомендований лист з проханням повідомити про бажання чи відмову повернути грошові кошти. Цей лист отримано ОСОБА_4 29 жовтня 2013 року.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що наявність у ОСОБА_5 права власності на спірний будинок підтверджено витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно № 20948777 від 25 квітня 2014 року та перевірена нотаріусом при укладенні Договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2014 року. Також ОСОБА_5 зазначає, що позивач не заявляв вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на житловий будинок не заявляв, державного реєстратора до участі у справі не залучав. ОСОБА_5 посилається на правомірність реєстрації за нею права власності на спірний житловий будинок, оскільки таке право передбачено в пункті 11 Іпотечного договору від 20 грудня 2012 року.

Крім того, ОСОБА_5 вказує, що позивач не виконав свої зобов'язання за Договором позики від 20 грудня 2012 року. Посилання апеляційного суду на правові висновки Верховного Суду України у справах № 6-2479цс15 і № 6-1239 цс16 ОСОБА_5 вважає безпідставними, оскільки вони стосуються звернення стягнення на предмет іпотеки, а спір стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, який на момент продажу втратив правовий режим майна, переданого в іпотеку, внаслідок реєстрації права власності на нього за ОСОБА_5

ОСОБА_5 вважає, що позивач не визначився із правовою підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки статті 229, 230 ЦК містять різні підстави недійсності правочину, і не довів наявність помилки чи обману в діях відповідачів. Вважає, що апеляційний суд не визначив підставу недійсності правочину і задовольняючи позовні вимоги, не застосував двосторонню реституцію. Вказує, що питання дотримання Закону України «Про іпотеку» при реєстрації права власності має вирішуватися при скасуванні державної реєстрації права власності, а не в межах позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо особі не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Керуючись статтями 33, 34, 401 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Справу № 636/5445/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку призначити до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель