Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 207/4581/14-ц

провадження № 61-4033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Балгійської районної у місті Дніпродзержинськ ради,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року у складі судді: Литвинчука В. П. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року у складі суддів: Пономарь З. М., Петешенкової М. Ю., Черненкової Л. А.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2017 року справу № 207/4581/14-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 207/4581/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2013 року знайомі ОСОБА_1 у неї на подвір'ї будинку АДРЕСА_1 встановлювали додаткову огорожу. ОСОБА_3 стала наносити кувалдою удари по огорожі і пошкодила її. Згідно кошторису фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 від 23 вересня 2014 року, вартість ремонту пошкодженого майна складає 1 562 грн, які відповідач добровільно відшкодовувати не бажає. Крім цього вважає, що їй була завдана моральна шкода, що полягала в порушенні нормальних життєвих зв'язків, яку вона оцінює у розмірі 5 000 грн. Просила стягнути з відповідача майнову шкоду, що була заподіяна у результаті пошкодження майна, в розмірі 1 562 грн, а також моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, знесення споруди, відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що в літку 2013 року ОСОБА_1 провела будівельні роботи із реконструкції житлового будинку (змінила поверховість будинку), та будівництва літньої кухні, навісу, частково господарчого блоку. Також встановила огорожу, яка не відповідає встановленим вимогам. Безпосередньо до встановленої огорожі прибудовано вольєр для утримання собак. У зв'язку з цим мокріють стіни її будинку. Вигрібна яма збудована на межі, а відстань повинна становити не менше 15 метрів від її будівель. Зливна яма не має водонепроникних стін і її господарчі будівлі знаходяться під загрозою підтоплення нечистотами. За її заявою виходили спеціалісти виконавчого комітету Баглійської районної у місті Дніпродзержинськ ради з перевіркою. Був встановлений факт самовільного будівництва і стосовно цього був складений акт.

Просила суд усунути перешкоди в користуванні майном і земельною ділянкою за адресою: будинок АДРЕСА_4, м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська обл., шляхом відновлення становища, яке існувало до серпня 2013 року, а саме: знесення збудованих господарської споруди, вольєра для собак, вигрібної ями, огорожі по межі земельних ділянок сторін за рахунок відповідача, стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

30 червня 2016 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд. У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального прав та порушені норми процесуального прав. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, а саме: фотографії, відеозаписи, на яких зафіксовано завдана відповідачем шкода, дефектний акт та кошторис ремонтно-відновлювальних робіт виданий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4

Як свідчить аналіз касаційної скарги ОСОБА_1 оскаржує рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні первісного позову, а тому в іншій частині оскаржені рішення не переглядаються.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що згідно договору довічного утримання (догляду) від 17 березня 2005 року ОСОБА_1 належить право власності на будинок АДРЕСА_2 що складається, зокрема, з житлового будинку, господарчих будівель, споруд та огорожі. Сусідом є ОСОБА_3, якій належить право власності на будинок АДРЕСА_3 Між сторонами виникають конфлікти, які були предметом розгляду органів місцевого самоврядування та правоохоронних органів.

Відповідно до частини першої, другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Доведення факту заподіяння реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв'язок між збитками та діями відповідача згідно статей 10, 60 ЦПК (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), покладається на позивача.

Оскільки ОСОБА_1 не довела наявності реальних збитків, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні первісних позовних вимог заявлених ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку із наведеним, відповідно до статті 22 ЦК, статті 60 ЦПК (у реакції, чинній на час ухвалення оскаржених рішень) колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення суду залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статті 22 ЦК, статті 60 ЦПК (у реакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року залишити без змін в частині відмови в задоволення первісного позову.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В.І. Крат