Провадження № 2/161/598/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі - Самолюк І.М.

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно.

Заявлені вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.02.1998 року вона являється власником будинку №59 по вул.Офіцерській в м. Луцьку. Спадкове майно складалося з цілого будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд, будівлі погрібу, огорожі. Також, на підставі державного акту на земельну ділянку вона є співвласником 5/6 земельної ділянки за вказаною адресою. Однак, з часу набуття права власності вона не може повноцінно користуватися, зокрема погрібом та горищем на її території будинку, так як з боку ОСОБА_3 чиняться перешкоди. Зокрема, ним перегороджено вхід до погрібу, який знаходиться на території частини її земельної ділянки та до горища її будинку. Встановлені ним ворота зачиняються зі сторони відповідача ключами, які знаходяться у нього. Крім того, на своїй території відповідач утримує собак, які не дають можливості пройти до належних їй споруд.

Позивач вказує також, що 26.07.2017 року на адресу відповідача направляла письмову вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю, яка останнім залишена без задоволення.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 24.10.2017 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_4, співвласника житлового будинку №59 по вул.Офіцерській в м. Луцьку.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд зобовязати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом демонтажу воріт, що знаходиться на території земельної ділянки та будинку №59 по вул. Офіцерській в місті Луцьку.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали із підстав, зазначених у позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Відповідачі проти позову заперечили. У задоволенні заявлених вимог просили відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

З пояснень сторін, представника позивача, матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.02.1998 року спадкове майно після смерті матері та баби позивача та відповідачів ОСОБА_5 складалося із 4/6 житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою м.Луцьк, вул.Офіцерська,59, на земельній ділянці розташовані такі будівлі і споруди: В-погріб, І огорожа та з цілого житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою м.Луцьк, вул.Офіцерська,59а, на земельній ділянці розташовані такі будівлі і споруди: б- гараж, І-2 огорожа, бІ хлів(а.с.28).

Відповідно до угоди від 03.02.1998 року ОСОБА_3 згідний з тим, щоб у власність ОСОБА_1 відійшли 4/6 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою м.Луцьк, вул.Офіцерська,59. ОСОБА_1 згідна з тим, щоб у власність ОСОБА_3 відійшов цілий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою м.Луцьк, вул..Офіцерська,59а (а.с.29).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок №59 по вул.Офіцерській в м. Луцьку належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 5/6 та ОСОБА_4 1/6(а.с.11-13,40,76).

Власниками земельної ділянки за адресою м.Луцьк, вул.Офіцерська,59 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд є ОСОБА_1 5/6 та ОСОБА_4 1/6(а.с.8,9, 77-79).

ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою м.Луцьк, вул.Офіцерська 59а (а.с.28,29,30).

Згідно технічного паспорта на житловий будинок приватного житлового фонду за адресою м.Луцьк, вул.Офіцерська 59а наявні, крім житлового будинку, господарські та побутові будівлями і спорудами: гараж(б), хлів(б), ворота, огорожа(а.с.31-33).

Як встановлено з планів меж земельних ділянок, земельна ділянка позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3 (а.с.8,9,12, 30, 56, 86,87).

Як вбачається з технічного паспорта на обєкт нерухомого майна за адресою вул. Офіцерська, 59, розташовані житловий будинок(А-1), сіни(а), погріб з шийкою(В), огорожа (1) (а.с. 11-13).

Отже, як встановлено в судовому засіданні, погріб як господарська споруда належить ОСОБА_1 та розташований на належній позивачу та відповідачу ОСОБА_4 земельній ділянці.

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи дану обставину, не надав жодного доказу, в підтвердження своїх вимог і заперечень.

З пояснень сторін, представника позивача та матеріалів справи встановлено також, що ворота, встановлені відповідачем ОСОБА_3 самочинно перешкоджають позивачу ОСОБА_1 у доступі до належного їй погріба та горища її будинку. Крім того, зазначена перешкода розташована на належній позивачу та відповідачу ОСОБА_4 земельній ділянці та примикає до стіни належного їм жилого будинку за адресою м.Луцьк, вул.Офіцерська 59 (а.с. 88,89).

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленому у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів 2. N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної злісності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України та ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. Позов про усунення порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що він є власником земельної ділянки, і що діями відповідача порушується його право власності.

Таким чином, із змісту наведених норм випливає, що для застосування вимог цієї статті суд повинен встановити наявність певних обставин, які свідчать про те, що сторона відповідача порушила закон (технічних норм і правил), а також що такі дії порушують права позивача.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Нормами п."г" ч.1 ст.91 ЗК України на власників та землекористувачів земельних ділянок покладено обов'язок не порушувати права власників суміжних земельних ділянок.

В ст. 96 ЗК України зазначено, що землекористувачі зобов'язані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства.

Стаття 375 ЦК України надає право власникові земельної ділянки зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно ст.11 Закону України «Про будівельні норми», застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов'язковим для всіх суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав тощо.

При цьому, обовязком власника у позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Він припускається таким, доки сам не доведе правомірність своєї поведінки. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідача презюмується.

Отже, як встановлено в судовому засіданні, розташування спірних воріт відбулось з порушенням будівельних норм, тому суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 порушив права позивача, як співвласника земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Луцьк, вул. Офіцерська, 59 та перешкоджає їй у вільному користуванні своїм майном, у зв'язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині покладення обовязку на відповідача ОСОБА_3, здійснити демонтаж воріт, розташованих ним за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

На основі викладеного суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом демонтажу воріт, що знаходяться на території земельної ділянки та будинку №59 по вул.Офіцерській в місті Луцьку Волинської області.

До співвідповідача ОСОБА_4 вимоги позивачем не заявлені.

На підставі Констинуції України, ст.ст. 15, 316, 317, 319, 375, 376, 391 ЦК України, ст.ст.91, 96, 103 ЗК України, ст.11 Закону України «Про будівельні норми», керуючись ст.ст. 4, 10- 13, 83, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом демонтажу воріт, що знаходяться на території земельної ділянки та будинку №59 по вул. Офіцерській в місті Луцьку Волинської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Повний текст рішення складено 06.03.2018 року.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк