Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 331/749/17-ц

провадження № 61-2692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А. від 14 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_1 від 23 січня 2002 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить йому та ОСОБА_5, яка є його колишньою дружиною і доньці ОСОБА_6

Також зазначає, що з 2003 року ОСОБА_5 почала перешкоджати позивачу проживати у вказаній квартирі: поміняла замки на вхідних дверях, у квартиру його не впускає, незважаючи на те, що у квартирі знаходиться все його майно.

При цьому, вказував, що він неодноразово намагався потрапити до свого житла, але ОСОБА_5 продовжує перешкоджати йому користуватися житловим приміщенням, у зв'язку із чим він вимушений тимчасово проживати за іншою адресою.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 порушують його право власності, перешкоджаючи добровільно користуватися належною йому квартирою, а також відсутня між сторонами домовленість щодо здійснення користування спільним майном, уточнивши позовні вимоги, просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення в указане житлове приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у складі судді Скользнєвої Н. Г. від 25 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю підтверджень з боку ОСОБА_4 неможливості вільно користуватися належним йому майном та перешкод з боку відповідачів для вселення його у спірну квартиру і порушення тим самим прав позивача.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Ухвалено вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачами чиняться перешкоди ОСОБА_4 у користуванні належним йому майном.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просять рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року скасувати, а рішенняЖовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано того, що докази наявності перешкод у користуванні ОСОБА_4 спірним житловим приміщенням відсутні, а позивач добровільно припинив спільне проживання з ними; на даний момент спільне проживання сторін неможливе через неприязні стосунки, що між ними виникли, у зв'язку із чим обраний позивачем спосіб захисту є недоцільним; ОСОБА_4 проживає в іншому житлі з іншою жінкою.

14 березня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_4 вказує на те, що оскільки він є співвласником спірного житлового приміщення, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні його позову, у зв'язку із чим, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 23 січня 2002 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а. с. 16).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року визначено, що кожному із співвласників у вищевказаній квартирі належить по 1/3 її частки (а. с. 87).

З 1990 року по 04 березня 2004 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_5, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2002 року (а. с. 18, 151-154).

При цьому, судами встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, між позивачем з однієї сторони, та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з іншої сторони, склалися неприязні стосунки, внаслідок чого між ними виникають конфлікти.

Як судом першої інстанції, так і неодноразово стороною відповідача у запереченнях на позов (а. с. 155) і у касаційній скарзі, а також самим ОСОБА_4 вказано про неможливість спільного проживання сторін у квартирі АДРЕСА_1 із вищевикладених підстав.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач неодноразово намагався потрапити до свого житла, однак не зміг, у зв'язку із тим, що ОСОБА_5 поміняла замки на вхідних дверях спірного житлового приміщення, тим самим йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою, в якій знаходиться, у тому числі і його майно.

Також судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що позивач проживає за іншою адресою, по АДРЕСА_2 (а. с. 19).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Суд апеляційної інстанції, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, факти позбавлення позивача використовувати права співвласника спірного жилого приміщення, що відповідно до норм статей 386, 391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав ОСОБА_4 як співвласника та наявності перешкод у здійсненні ним свого права користування спільним майном, дійшов правильного висновку про задоволення позову шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1

При цьому, неспростовні доводи ОСОБА_4 щодо наявності створених відповідачами перешкод для доступу до належного йому житла суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав достатніми підставами для задоволення позову.

Особисті відносини сторін не можуть виступати законною підставою для обмеження права власності позивача.

Отже, апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що дії відповідачів порушують право власності позивача та перешкоджають ОСОБА_4 вільно користуватися належною йому на праві часткової власності квартирою, у зв'язку із чим право останнього підлягає захисту у судовому порядку.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О.В. Білоконь

С. Ф. Хопта