Справа № 308/7591/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Кожух О.А.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду ухваленого 09 листопада 2017 року головуючим суддею Леміш О.М. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, де третя особа без самостійних вимог на предмет спору - відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог - Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позов вмотивовано тим, що ОСОБА_2 зареєстрована в будинку який належить їй - ОСОБА_3 та знаходиться в АДРЕСА_1. В даному будинку відповідачка не проживає від 17.11.2016 року, про точне місце її фактичного проживання позивачу не відомо.

Цим самим відповідач створює перешкоди у користуванні житлом та порушує права позивача як власника. Зокрема, цього року позивачці не вдалося отримати субсидію на комунальні послуги через те, що відповідачка прописана у її будинку. За даних обставин, просила задовольнити позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09 листопада 2017 року даний позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування належним ОСОБА_3 житловим приміщенням - житловим будинком в м. Ужгород, вул. Перемоги, 13"Б" Закарпатської області. У решті вимог, відмовлено.

На дане рішення суду в частині задоволених вимог, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вона не проживає в будинку з листопада 2016 року, оскільки вона лише періодично виїжджає за кордон на короткі терміни, що пов'язано із специфікою її роботи. Однак, більшість часу вона проживає у спірній квартирі, іншого місця проживання не має.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, суд першої інстанції виходи з її доведеності та обґрунтованості.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні норми містилися в ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 березня 2007 року серія НОМЕР_1 виданий Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14041985 від 28.03.2007 року (а.с.4, 5).

Починаючи з 27.07.2007 року в даному будинку зареєстрована і відповідачка ОСОБА_2, яка являється онукою ОСОБА_3, що підтверджується копією будинкової книги (а.с. 6, 7). При цьому, ОСОБА_2 була зареєстрована у будинку разом та одночасно із своїм батьком ОСОБА_4 (син позивачки), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.38).

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 була вселена та зареєстрована у спірній квартирі як член сім'ї власника ОСОБА_3, а тому, правовідносини які виникли між сторонами регулюються нормами ЖК УРСР, і визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням можливе лише з підстав передбачених ст.ст. 71, 107 ЖК УРСР.

Тобто, посилання позивача на норми, які регулюють захист права власності, в даному випадку є помилковим.

У той же час позов обґрунтовано також і тим, що відповідач тривалий час, з 17.11.2016 року в спірному будинку не проживає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, вважав, що дані обставини підтверджуються актом від 17.11.2016 року та довідкою КП «ЖРЕР №4» від цієї ж дати (а.с.8, 9).

З даного акт слідує, що такий складено та підписано гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як мешканцями сусідніх будинків. В акті зазначено, що гр. ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 не проживає з червня 2016 року, а є лише зареєстрованою за даною адресою, та ніякої участі в утриманні майна не бере, й особистих речей в будинку немає. Також вказаний акт засвідчено директором КП «ЖРЕР №4» та скріплено печаткою даної установи. В довідці КП «ЖРЕР №4» від 17.11.2016 року зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає в будинку. При цьому така довідка складена на підставі акту від 17.11.2016 року.

В той же час згідно пояснень гр. ОСОБА_5 (яка підписувала акт від 17.11.2016 р.), відібраних представником відповідача адвокатом ОСОБА_7 у відповідності до ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ОСОБА_2 більшість часу проживає в спірному будинку та лише здійснює короткочасні виїзди за кордон для заробітку коштів, але завжди повертається за місцем реєстрації. Стосовно підписання нею акту від 17.11.2016 року зазначила, що акт складався не в її присутності, такий був потрібен гр. ОСОБА_3 для отримання субсидії. Даний акт приніс для підписання ОСОБА_6 вже сформованим, а підписуючи його вона у зміст не вникала (а.с.62).

Вказана інформація узгоджується з поясненнями відповідача, що вона лише тимчасово та періодично на короткі терміни виїжджає за кордон у зв'язку з тим, що її основним видом діяльності є надання туристичних послуг та підтверджується копіює закордонного паспорту ОСОБА_2 (а.с. 35, 36).

За таких обставин, колегія суддів критично оцінює акт від 17.11.2016 року та видану на його підставі довідку КП «ЖРЕР №4», а тому, такі не можуть вважатися достовірними доказами на підтвердження факту тривалого не проживання відповідачки в спірному будинку. Інших якихось доказів на підтвердження даної обставини матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позовна вимога про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, задоволенню не підлягає через недоведеність такої.

Інші позовні вимог є похідними від вказаної, а тому, також задоволенню не підлягають.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати у вигляді судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги у розмірі 704 грн.

Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 листопада 2017 року, скасувати та ухвалити в справі постанову суду про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2, де третя особа без самостійних вимог на предмет спору - відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 704 грн., судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді