Провадження №2/201/36/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

29 березня 2018 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Трещова В.В., з секретарем судового засідання Ткаченко К.О., розглянувши за участю позивача у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місто Дніпро, вул. 2 Горяна, 55) до ОСОБА_2 (місто Дніпро, вул. 2 Горяна, 55), ОСОБА_3 (місто Дніпро, вул. 2 Горяна, 55), третя особа департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради (місто Дніпро, вул. Старокозацька, 58) про усунення перешкод в користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з даним позовом до суду, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить домоволодіння № 55 по вул. 2-а Горяна у місті Дніпрі, де з 2017 року також зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Реєстрацію відповідачів у своєму будинку позивач здійснила на прохання свого батька, якому відповідачі є добрими знайомими і які зобовязались добровільно знятись з реєстраційного обліку після вирішення своїх житлових питань у АР Крим. Відповідачі ніколи не проживали у належному позивачу будинку, їхні речі у будинку відсутні. На даний час поведінка відповідачів спричинила позивачу певні незручності, внаслідок яких вона мусила звернутись до правоохоронних органів. Тому позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: місто Дніпро, вул. 2-а Горяна, буд. 55; усунути їй перешкоди у користуванні даним будинком шляхом зняття їх з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову з підстав у ньому викладених, надала згоду на заочний розгляд справи.

Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, тому суд, враховуючи вказані обставини, вважає недоцільним подальше відкладання справи та на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 20 лютого 2018 року надав суду заяву про розгляд справи без його участі. В заяві також зазначила, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння за адресою: місто Дніпро, вул. Горяна, буд. 2а, відсутнє.

Заслухавши позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до вимог ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового буднику, посвідченого 06 травня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 і зареєстрованим в реєстрі за № 198, ОСОБА_5 набула право власності на домоволодіння № 55 по вул. 2-а Горяна у місті Дніпропетровську (а.с. 11-12).

Згідно з довідкою № 570, виданою головою квартального комітету № 5 ОСОБА_6 20 листопада 2017 року і завіреною печаткою виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради, за адресою домоволодіння № 55 по вул. 2-а Горяна у місті Дніпрі зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с. 19).

Відповідачі не проживають за вказаною адресою з часу реєстрації, їхні речі відсутні за адресою реєстрації, що підтверджується актами, наявними в матеріалах справи (а.с. 20, 41, 42). Зазначене також підтверджується показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, наданими у судовому засіданні, які пояснили, що речі відповідачів у будинку відсутні, відповідачі не проживають за адресою реєстрації з часу реєстрації.

Своїми діями відповідачі створюють позивачу перешкоди в користуванні і розпорядженні домоволодінням.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Однак відповідачі не дотримуються цих вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно з п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про те, що відповідачі понад шість місяців не мешкають за адресою реєстрації, комунальні та інші послуги не сплачують, зустрічні вимоги не заявлені, доказів на спростування позову суду не надано.

Таким чином, оцінюючи усі докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням № 55 по вул. 2-а Горяна у місті Дніпрі, оскільки в судовому засідання знайшов своє обєктивне підтвердження факт непроживання відповідачів у зазначеному домоволодінні понад встановлені строки, що є підставою для втрати ними права користування домоволодінням.

Проте, що стосується позовних вимог про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття відповідачів з реєстрації за адресою вказаного домоволодіння, то відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є прямою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, у звязку із чим у задоволенні вимоги про зняття відповідача з реєстрації слід відмовити.

Крім того, до компетенції суду не входить зняття з реєстраційного обліку, що є обовязком третьої особи, до якої не заявлено жодних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам, а саме: по 320 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 77-79, 80-81, 95, 223, 263-265, 280 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком 55 по вулиці 2-га Горяна у м.Дніпро.

У задоволенні позовних вимог в частині зняття осіб з реєстраційного обліку відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місто Дніпро, вул. 2 Горяна, 55) з ОСОБА_2 (місто Дніпро, вул. 2 Горяна, 55) та ОСОБА_3 (місто Дніпро, вул. 2 Горяна, 55) витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 640 гривень, по 320 гривень з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частин протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 березня 2018 року.

Суддя: В.В. Трещов