АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/13883/17

Провадження № 22-ц/790/1491/18

30 березня 2018 року

м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі судової колегії судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Піддубного Р.М.

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року(суддя Горбунова Я.М.) по цивільній справі №643/13883/17 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначає, що 26 липня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» в м. Кам'янське (Дніпродзержинськ) укладено договір фінансового лізингу № 3240, згідно до п. 3.1. якого він взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Geely Emgrand 7 FL» вартістю на момент підписання договору - 319900 грн. у гривневому еквіваленті та передати предмет лізингу у користування позивачеві (лізингоодержувачу), на строк та на умовах, передбачених Договором.

Додатків до Договору він не отримував, в розмові з представником відповідача повідомлялось, що він їх отримає з автомобілем, при прийомі по акту-передачі машини будуть оформлятися додатки до Договору після сплати першого внеску.

Повідомлено, що у разі сплати ним 31990 грн. предмет лізингу він отримає протягом тижня.

Того ж дня 26 липня 2017 року він сплатив 32309 грн. 90 коп. (включно з урахуванням комісії банку у розмірі 319 грн. 90 коп.), а представник відповідача запевнив, що цей платіж є першим внеском за автомобіль, після чого йому потрібно було б платити тільки лізингові періодичні платежі кожного місяця.

Після оплати зазначеної суми жодних дій щодо виконання умов Договору сторонами не вчинялись.

У наступному представник ТОВ «Єврокар Україна» повідомив, що сплачена сума є комісією за організацію робіт по Договору, а він повинен виконати інші умови Договору, визначені пунктами 1.7, 9.1, 9.2 та 9.3 Договору, а саме: сплатити авансовий платіж у розмірі 23% вартості автомобіля, комісію за передачу предмету лізингу у розмірі 3% вартості автомобіля.

У разі, якщо він не може найближчим часом сплатити ці платежі, представник ТОВ «Єврокар Україна» запропонував надати заяву про розірвання договору та вимоги про повернення коштів у повному обсязі.

01 серпня 2017 року він надіслав на адресу відповідача заяву про розірвання Договору та вимогу повернути сплачені кошти у повному обсязі згідно квитанції про оплату, однак кошти повернуто не було.

Отримавши листа він дізнався, що заяву про розірвання Договору та повернення коштів розглянуто та договір розірваний з 03 серпня 2017 року, однак кошти у розмірі 31990 грн. згідно п.9.6 зараховані як Комісія за організацію Договору і повернуті не будуть.

Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 26 липня 2017 року № 3240, укладений між ним та ТОВ «Єврокар Україна» та стягнути сплачені за договором фінансового лізінгу 32309 грн. 90 коп. та судовий збір.

Відповідач в судове засіданні не з'явився.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає щодо недотримання вимог нотаріального посвідчення правочину, а тому договір є нікчемний.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з тих обставин, що доводи позивача щодо недійсності договору фінансового лізингу не є обґрунтованими та доведеними. Позивач уклав договір на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис вважав його справедливим, а тому підстав для визнання договору недійсним немає. Також, обов'язкового нотаріального посвідчення даного договору чинне законодавство не передбачає та відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Погодитись з такими висновками не можна.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 26 липня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 3240, відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу - «Geely Emgrand 7 FL» у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Вартість предмета лізингу становить 12303,85 доларів США, що еквівалентно 319900 грн.

На виконання умов договору 26 липня 2017 року ОСОБА_1 сплачено 31990 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с. 23).

01 вересня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив розірвати договір від 26 липня 2017 року та повернути кошти.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3, 3.3.1 договору).

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 12303,85 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення договору складало 319900 грн. з ПДВ (пункт 8.2).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долару США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

За невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 10 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункт 12.2 договору).

Тобто, будь-якої відповідальності товариства з цього приводу не зазначено, а тільки покладено таку відповідальність на лізінгоодержувача.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.3 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Зі змісту договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Оскільки договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, то згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір фінансового лізингу від 26 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» нотаріально посвідчено не було.

На вищевказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, а тому безпідставно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

ОСОБА_1 на виконання умов договору 26 липня 2017 року сплачено 31990 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0.815864195.1 (а.с. 23).

Оскільки договір фінансового лізингу є недійсним, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума.

Що стосується стягнення 319 грн. 90 коп., то дана сума є комісією за надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» і вимоги реституції до неї застосуванню не підлягають.

Судові витрати підлягають перерозподілу згідно ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 26 липня 2017 року № 3240, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна»(місцезнаходження юридичної особи 02093, м.Київ, вулиця Бориспільська, будинок 26-Б, кімната 32-Б, ) на користь ОСОБА_1( паспорт НОМЕР_3, виданий Жовтневим ВР ГУМВС України в Харківській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрований та проживає АДРЕСА_1) сплачені за договором фінансового лізингу 31990( тридцять одна тисяча дев'ятсот дев'яносто) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна»(місцезнаходження юридичної особи 02093, м.Київ, вулиця Бориспільська, будинок 26-Б, кімната 32-Б, ) на користь ОСОБА_1( паспорт НОМЕР_3, виданий Жовтневим ВР ГУМВС України в Харківській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрований та проживає АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 640(шістсот сорок) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна»(місцезнаходження юридичної особи 02093, м.Київ, вулиця Бориспільська, будинок 26-Б, кімната 32-Б, ) на користь держави судовий збір у сумі 704(сімсот чотири) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 березня 2018 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

Р.М. Піддубний