провадження № 2/243/1012/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 року Слов′янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

За участю

секретаря судового засідання Мирошниченко А.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Словянська цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

вимоги позивача: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

представники учасників справи:

від позивача: ОСОБА_3 (Ордер серії АА № 045060 від 23.02.2018року).

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є співвласником і мешканцем квартири № 18 у будинку № 62, що знаходиться по вулиці Вокзальна у м. Словянську. У вказаній квартирі зареєстрована та проживає разом із нею її малолітня донька ОСОБА_5, а також з 11.06.2016 року зареєстрований ОСОБА_2, але фактично він в квартиру не вселявся, жодного разу не проживав, фактичне місце проживання їй не відомо. Вказала, що ОСОБА_2 виїхав за межі України у 2016 році зі своїми речами та документами. Просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

2.Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3, який діє на підставі ордеру серії АА № 045060 від23.02.2018 року (а.с.17), в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, навели доводи аналогічні доводам викладеним у позовній заяві та просили їх задовольнити.

3. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному сайті суду (а.с.13,15,24),

про причини неявки суду не повідомив.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

4. 05.03.2018 року винесено ухвалу підготовчого засідання та спризначено справу до розгляду (а.с.20).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

5. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.10.1995 року, зареєстрованого Словянським бюро технічної інвентаризації 23.10.1995 року за № 8166/8, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 (а.с.3).

6. Відповідно до довідки про склад сімї № 27 від 20.02.2018 року, яка видана головою обєднання співвласників багатоквартирних будинків «Гудок», ОСОБА_1 зареєстрована з 13.03.2002 року за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вулиця Вокзальна (колишня вулиця Свердлова)АДРЕСА_3. Разом із нею за вказаною адресою зареєстровані: донька ОСОБА_5 з 04.01.2017 року та ОСОБА_2 з 11.06.2013 року (а.с.6).

7. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії І-НО № 731236 від 17.01.2017 року, ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_1 (а.с.8).

8. У відповідність до акту від 21.02.2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_2, не мешкає з 2015 року, його особистих речей у квартирі не має (а.с.16).

9. Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердила факт того, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_4, фактично ніколи не мешкав, його особистих речей у квартирі не має.

ІV. Оцінка Суду.

10. Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

11. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

12. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

13. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).

14. Суд вважає, що у зазначеній справі наявна складна правова ситуація вибору між конкуруючими правами. З одного боку, є права власника житла, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права відповідачів, які захищаються нормами статтями 30, 32, 47 Конституції, ст. 8 Конвенції та нормами житлового законодавства.

15. Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.

16. Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла відповідача, який ним фактично користується. Тому для вирішення даного спору слід звернутися до стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

17. Як джерело права (ст. 10 ЦПК України) тут належить застосувати правоположення, висловлені у Рішенні ЄСПЛ по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010, заява № 30856/03. У цьому Рішенні ключові обставини, які стосуються визначення рівня втручання у право на повагу до житла, мають схожість з обставинами і правовідносинами справи, що розглядається. Основне - у цьому рішенні сформульовано чіткі критерії, що дозволяють визначити, чи надмірним було втручання у право на повагу до житла, чи ні. Тому підхід, вжитий ЄСПЛ, належить застосувати і до даного спору.

18. У п. 41. Рішення зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

19. Це правоположення відображає особливу цінність житла, і, застосовуючи даний принцип, суд вважає необхідним відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції визначити, чи задоволення законних вимог власника буде співмірним втручанню у право на повагу до житла.

20. Згідно з п. 44 указаного рішення ЄСПЛ «…втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

21. Щодо легітимної мети. Право власності захищено масивом правових норм законодавства України, базою яких є приписи ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Захист права власності є безумовно легітимною метою в даному випадку, тим більше, що перешкоди в його реалізації позивачам не припиняються.

22. Щодо принципу «відповідно до закону». Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.

23. Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім'ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, після розірвання шлюбу онука позивача і вимагає саме такого способу захисту своїх прав, який вона обрала. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).

24. Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.

25. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрала захист свого права відповідно до закону.

26. У даній справі нагальна суспільна необхідність, яка б могла бути виправданням позбавлення відповідачів житла, залежить від реальної потреби у житлі для проживання власника та від наявності альтернативних варіантів забезпечення інтересів власників та користувача.

27. Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідачі, ключовими обставинами є те, що:

- відповідачі вселилися у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з онуком позивачки правові підстави для їх проживання там відсутні - без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві;

- власниці житло потрібне для проживання і вона категорично не згідна на будь-які форми користування відповідачами цим будинком, оскільки вона не се витрати по утриманню житла, в тому числі й за відповідачів, також не може скористатися своїм правом на субсидію.

28. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідачів на повагу до житла з огляду на таке.

29. Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом в даному випадку неможливе, відповідачі втратили статус члена сім'ї власника, а статусу наймача не набули. А тому користується чужим майном поза правом.

30. Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання осіб такими, що втратили право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.

31. Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідачів, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідачі не проживає за місце реєстрації понад три роки, його місце знаходження не відоме, а отже, така можливість є.

32. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

33. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

34. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 18 у будинку № 62 по вулиці Вокзальна у м. Словянську Донецької області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_8