АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року

місто Київ

справа №2-9418/10

провадження №88-ц/796/8/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.,

суддів - Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Автогаражний кооператив по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь»

третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»

розглянув у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року у справі про визнання права власності,

встановив:

У грудні 2010 року позивач звернулась до суду з позовом до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» про визнання права власності.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року позовні вимоги задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 51/100 частин нежитлової будівлі літ. «Г», що складає 289, 2 кв. м., від загальної площі 572,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 частин нежитлової будівлі літ. «В», що складає 758,8 кв. м. від загальної площі 1 554,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у Деснянському районі міста Києва; металевий ремонтний бокс, загальною площею 109,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у Деснянському районі міста Києва та вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від29 червня 2017 року, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

6 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Апеляційного суду міста Києва з заявою про перегляд рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року за нововиявленими обставинами, в якій просить скасувати вказане рішення та відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 і залишити рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року без змін.

Заяву мотивує тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 7 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання зборів уповноважених автогаражного кооперативу «Радосинь» від 15 вересня 1999 року та прийнятих ними рішень недійсними залишено без задоволення.

Заявник вказує, що вказані рішення містять висновок про те, що рішення зборів уповноважених від 15 вересня 1999 року (Протокол №3) ніяким чином не порушують будь-які права ОСОБА_2, а відтак відсутність права на оскарження зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 19 вересня 1999 року є істотною обставиною, яка спростовує висновки Апеляційного суду міста Києва в рішенні від 7 грудня 2016 року про право ОСОБА_2 на апеляційне оскарження, яка є нововиявленою після ознайомлення з ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 3 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Належним чином повідомлені про день та час розгляду апеляційної скарги сторони (а.с.154,156,157), у судове засідання не з'явились, клопотання про відкладення судового розгляду справи не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у їх відсутність.

В судовому засіданні ОСОБА_2 із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не погодився, просив відмовити в її задоволенні та залишити відповідне судове рішення в силі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи поданої заяви, колегія суддів дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За ч. 1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 423 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів). Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року, на яку заявник посилається як на нововиявлену обставину, якою встановлено, що рішенням зборів уповноважених АГК «Радосинь» від 19 вересня 1999 року жодним чином не зачіпляються права ОСОБА_2 постановлена після рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року, яке просить переглянути ОСОБА_1, у зв'язку із чим зазначена обставина є новою, а не нововиявленою.

Крім того, обставини, встановлені ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року жодним чином не впливають на вірно встановлені обставини даної справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Желтяков проти України» від 9 червня 2011 року, зазначив таке: «Суд повторює, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка серед іншого, проголошує верховенство права, як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, interalia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії»).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії»).

З метою забезпечення справедливої рівноваги між інтересами заявника та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства та враховуючи, що обставина, на яку посилається ОСОБА_1, не є нововиявленою, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви.

Керуючись статтями 423, 429 Цивільного процесуального кодексу України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2010 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з часу її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Дата виготовлення повного тексту ухвали - 19 березня 2018 рік.

Головуючий: С.В. Кулікова

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик