Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 457/130/16-ц

провадження № 61-3351св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Приголоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2006 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір приєднання, згідно з умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 5 400 грн установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 31 березня 2009 року.

Крім цього, 17 грудня 2012 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір приєднання, згідно з умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало йому кредит у розмірі 3 500 грн установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 6 000 грн.

Користуючись інтернет сайтом ПАТ КБ «Приватбанк» (Приват24), він помітив, що 31 жовтня 2014 року о 17-00 працівниками ПАТ КБ «Приватбанк» з карти НОМЕР_1 на карту НОМЕР_2 здійснено переведення (дебетної частини) - 17 228 грн 84 коп. Крім зазначених карток ПАТ КБ «Приватбанк» позивач зазначає, що в нього в наявності є зарплатна картка ПАТ КБ «Приватбанк» НОМЕР_3, з якої ПАТ КБ «Приватбанк» періодично автоматично здійснює погашення вищезазначеної заборгованості, що підтверджується випискою з інтернет банкінгу «Приват24» (виписка додається).

Вважає таке автоматичне списання та вимагання повернення зазначеної суми заборгованості незаконними, з тих підстав, що строк давності вимоги повернення кредиту минув.

З урахуванням викладеного просив суд: зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок його заборгованості (в т.ч. відсотків, комісій та штрафних санкцій) за карткою НОМЕР_2 за мінусом 17 228 грн 84 коп. (переведених з картки НОМЕР_1, дата переводу 31 жовтня 2014 року) та нарахованих від цієї суми процентів, комісій та штрафних санкцій.

30 березня 2016 року рішенням Трускавецького міського суду Львівської області позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 (в тому числі відсотків, комісій та штрафних санкцій) по карті № НОМЕР_2 за мінусом 17 228 грн 84 коп. (переведених з картки НОМЕР_1 дата переводу 31 жовтня 2014 року) та нарахованих від цієї суми відсотків, комісій та штрафних санкцій. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк 31 жовтня 2014 року безпідставно перерахував заборгованість з картки НОМЕР_1 на карту НОМЕР_2, оскільки строк дії картки НОМЕР_1 закінчився 31 березня 2009 року, а останній платіж було здійснено в квітні 2007 року. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що банк вимагає повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, що суперечить вимогам закону.

06 жовтня 2016 року рішенням апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що переведення боргу з однієї картки «Універсальна» на іншу картку такого ж виду не є порушенням прав позивача як споживача послуг банку, оскільки банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих позивачем рахунків на погашення його кредитної заборгованості.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд належним чином своє рішення не мотивував, висновків районного суду не спростував. Посилаючись на те, що договірне списання коштів передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг, апеляційний суд не звернув уваги, що позивач вказані Умови не підписував, тобто таке списання відбулося без його згоди. Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги що ПАТ КБ «ПриватБанк» протягом семи років не вчиняв будь-яких дій із повернення заборгованості за кредитною картою НОМЕР_1, строк дії якої закінчився 31 березня 2009 року.

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначило про те, що пунктом 4.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено обов'язок банку проводити списання коштів з рахунків клієнта в межах сум, належних до сплати, за цим договором. Позивач Умови договору в судовому засіданні не оспорив, а тому дія цього пункту щодо правовідносин сторін відповідно до статті 204 ЦК України презюмується.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 13 травня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк»: заборгованість у розмірі 17 478 грн 24 коп. за кредитним договором від 14 березня 2006 року № б/н, яка складається з: 2 909 грн 58 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 13 260 грн 17 коп. - заборгованість із сплати процентів за користування кредитом, штрафи: 500 грн - фіксована частина, 808 грн 49 коп. - процентна складова. Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 13 червня 2014 року за заявою представника ПАТ КБ «Приватбанк» позовну заяву було залишено без розгляду.

31 жовтня 2014 року о 17-00 працівниками ПАТ КБ «Приватбанк» здійснено переведення з карти НОМЕР_1 на карту НОМЕР_2 дебетної частини - 17 228 грн 84 коп., тобто суми заборгованості, щодо стягнення якої банк звертався з позовом. Крім цього, ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснює щомісячне списання цієї заборгованості із зарплатної картки ОСОБА_1

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» № MG6Q-D09M-GMP3-COC4 заборгованість ОСОБА_1 станом на 25 березня 2016 року становить 54 005 грн 84 коп.

Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Строк дії картки «Універсальна» НОМЕР_1, виданої на ім'я ОСОБА_1, закінчився 31 березня 2009 року.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

Судом встановлено, що після закінчення строку дії картки «Універсальна» НОМЕР_1 вказаний кредитний договір не пролонговувався, банк не видавав ОСОБА_1 нову платіжну картку, на підставі цього договору.

Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості за договором від 14 березня 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, останній платіж позивачем здійснено у квітні 2007 року, після чого грошові зобов'язання за договором ним не виконувались.

В позовній заяві ОСОБА_1, посилаючись на положення статтей 257, 258, 267 ЦПК України, зазначав про те, оскільки строк дії картки «Універсальна» НОМЕР_1 закінчився, відповідно закінчився строк позовної давності за договором від 14 березня 2006 року.

Відповідно до пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення.

При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Відповідно до пункту 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 судам роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Аналізуючи умови договору в справі та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про комплексне банківське обслуговування, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Таким чином, починаючи з 10 травня 2007 року у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право пред'явити до ОСОБА_1 вимогу про виконання зобов'язання за кредитним договором від 14 березня 2006 року.

Суд першої інстанції, враховуючи те, що строк дії картки НОМЕР_1 закінчився 31 березня 2009 року, погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, останній платіж здійснено у квітні 2007 року, а переведення заборгованості із картки НОМЕР_1 на карту НОМЕР_2 ПАТ КБ «ПриватБанк» відбулося 31 жовтня 2014 року, дійшов обґрунтованого висновку, що банк, здійснивши переведення з карти НОМЕР_1 на карту НОМЕР_2 дебетної частини - 17 228 грн 84 коп., вимагає повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, що, в свою чергу, суперечить законодавству.

Разом з тим суд апеляційної інстанції помилково вважав, що договірне списання коштів передбачено пунктом 5. 6 Умов та Правил користування платіжною карткою, а тому банк діяв відповідно до умов кредитного договору та закону. При цьому суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 не підписував Умови та Правила користування платіжною карткою, що містяться в матеріалах справи, а також на те, що строк дії карти НОМЕР_1 закінчився 31 березня 2009 року.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 388 ЦК України, та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2016 року скасувати, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило