Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 204/7400/15-ц

провадження № 61-1225 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя - доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-товариство з обмеженою відповідальністю «Автосфера»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Дубіжанської Т. О. від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Осіяна О. М., Черненкової Л. А., від 01 серпня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автосфера» про визнання факту існування трудових відносин, зобов'язання укласти трудовий договір та видати трудову книжку.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 повернуто позивачеві.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року скасовано, передано справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків та роз'яснено позивачеві про необхідність оплати позовної заяви судовим збором.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачеві з підстав, передбачених статтею 121 ЦПК України.

Ухвала районного суду мотивована тим, що позивачем не виконано вимоги ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2016 року та не усунуто недоліки, допущені при оформленні позовної заяви.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції обґрунтовано відповідно до статті 121 ЦПК України постановлено ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_3 у зв'язку з невиконанням останнім вимог ухвали суду про усунення недоліків.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року і вирішити спір по суті вимог позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_3 посилається на те, що існують різні судові рішення про звільнення його від сплати судового збору та про відмову у звільнені його від сплати відповідних витрат (до касаційної скарги додано копію ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року, справа № 204/7400/15-ц, про звільнення ОСОБА_3 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року).

Крім того, ОСОБА_3 вказав, що він є безробітним та переселенцем і суди попередніх інстанцій неправильно застосували при вирішенні спору статті 81, 82, 187, 190, 195, 202, 205, 206, 207, 324 ЦПК України. При цьому, заявником не конкретизовано, у чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій наведених норм процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до посилань на норми матеріального права, на підставі яких ОСОБА_3 вважає, що його позов має бути задоволений по суті пред'явлених у позовній заяві вимог.

Інші сторони правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу не скористалися.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верхового Суду від 12 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією із яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 82 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в редакції, чинній станом на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Нормами статті 168 ЦПК України передбачено обов'язок суду щодо постановлення ухвал за наслідками розгляду заяв і клопотань осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_3 23 листопада 2015 року подано до суду першої інстанції клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання позовної заяви у зв'язку з тяжким матеріальний становищем з посиланням на те, що він є безробітним та переселенцем (а. с. 5).

Така заява позивача залишилася поза увагою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, який ухвалою від 25 березня 2016 року позовну заяву залишив без руху та надав ОСОБА_3 строк для усунення недоліків шляхом сплати судового збору.

Суд не розглянув клопотання ОСОБА_3 про звільнення його від сплати відповідних витрат через тяжкий матеріальний стан, а обмежився лише посиланням на те, що мають бути сплачені судовим збором вимоги позову в контексті Закону України «Про судовий збір» (зі змінами, які набрали чинності 01 вересня 2015 року).

Пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 01 вересня 2015 року) передбачав пільги щодо сплати судового збору для позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а попередньою редакцією наведеної норми права від сплати судового збору було звільнено позивачів за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Клопотання ОСОБА_3 про звільнення його від сплати судового збору залишилося без реагування Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська і при постановленні оскаржуваної в касаційному порядку ухвали від 15 квітня 2016 року про повернення позовної заяви через несплату судового збору.

Апеляційний суд не звернув уваги на недоліки, допущені судом першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі; помилково не застосував положень пункту 4 частини другої статті 307, пункту 4 частини першої статті 311 ЦПК України, якими передбачено обов'язок апеляційного суду щодо скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання; допустив порушення вимог статті 315 ЦПК України та зазначив у оспорюваній в касаційному порядку ухвалі апеляційного суду від 01 серпня 2016 року, що «з клопотанням про звільнення від сплати судового збору заявник не звертався», у той час коли таке твердження апеляційного суду суперечить наявним у матеріалах справи документам (а. с. 5 - заява позивача про звільнення від сплати судового збору).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий суд.

У цьому випадку відсутні підстави вважати, що при постановленні оскаржуваних в касаційному порядку ухвал судів першої та апеляційної інстанцій таке вище право ОСОБА_3 було забезпечено належним чином.

Нормами частини шостої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Частинами третьою та четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Оскільки в цьому випадку порушення норм процесуального права було допущено судами першої та апеляційної інстанцій і такі порушення призвели до постановлення незаконних ухвал, які перешкоджають провадженню у справі, з урахуванням положень частини шостої статті 411 ЦПК України касаційну скаргу слід задовольнити частково, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Разом з тим, вимоги касаційної скарги про вирішення судом касаційної інстанції спору по суті є безпідставними, оскільки судами попередніх інстанцій спір по суті не вирішувався, і ця обставина обмежує процесуальні права касаційного суду на ухвалення рішення у справі (статті 389, 400, 409, 412 ЦПК України).

Враховуючи, що ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги не сплачувався, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 та підпункту 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик