Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Номер провадження2/711/2/18
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі та відшкодуванні моральної шкоди,
представник ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ОСОБА_3, представник ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4
Таким чином, просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 12.03.2016р. по день винесення судом рішення у справі (виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в сумі 327,21грн.) та нарахувати і виплатити індексацію; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 7000грн.
ОСОБА_2 дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності надала заперечення проти позову, в яких зазначено, що судове рішення в частині поновлення позивача на роботі фактично виконано, оскільки відповідним наказом від 22.09.2016р. позивача поновлено на роботі. Проте позивач не приступив до виконання своїх обовязків і не вчиняв жодних дій, щоб стати до роботи. Оскільки рішенні суду від 11.03.2016р. фактично виконано в повному обсязі, то відповідач просив відмовити позивачу у позові.
ОСОБА_2 дирекція Фонду соціального страхування України також заперечило проти позову та у своєму відзиві зазначило, що рішення суду від 11.03.2016р. повністю виконано ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В той же час саме позивач не приступив до виконання своїх обовязків, а отже вини підприємства в цьому немає. Оскільки рішення суду від 11.03.2016р. виконано в повному обсязі, а позивач не надав належних доказів порушення його прав та перешкоджання у поновленні на посаді, то відповідач просить відмовити у позові.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. На питання суду уточнив, що діянні, які стали підставою цього позову вчинені ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але дана юридична особа перебуває в процесі припинення і реорганізована у ВД Фонду соціального страхування України. Отже фактично ці дві особи є однією, а тому мають разом відповідати по його вимогах.
В судовому засіданні представник ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях.
Представник ВД Фонду соціального страхування України заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково представник відповідача пояснила, що ВД Фонду соціального страхування України є новоствореною юридичною особою, але діяльність ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ще не припинена і передавального балансу не складалося, а отже ВД Фонду соціального страхування України не є правонаступником ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а тому не може відповідати за позовом.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.03.2016р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 31.05.2016р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.09.2017р., скасовано наказ виконуючого обовязки директора ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за №321-к від 01.09.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи виконавчої дирекції Фонду; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01.09.2015р.; стягнуто з ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.09.2015р. по 11.03.2016р. в загальній сумі 50390,34грн та 1000грн в рахунок відшкодування моральної шкоди /а.с.9-11, 12-13, 41-43/.

Наказом ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016р. №427-к на виконання рішення суду від 11.03.2016р., пункт 1 наказу ОСОБА_2 дирекції Фонду від 01.09.2015р. № 321-к «Про звільнення ОСОБА_1М.» скасовано. Позивача поновлено на посаді начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи ОСОБА_2 дирекції Фонду /а.с.76/.

До того ж наприкінці вересня початку жовтня 2016р. з позивачем здійснений розрахунок в частині виконання вимог майнового характеру по рішення суду від 11.03.2016р. (середній заробіток за період з 02.09.2015р. по 11.03.2016р.. Що підтверджується відповідними службовими записками /а.с.77, 78/ та не заперечується сторонами.

Листом ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016р. за вих. № 8-37-1628 ОСОБА_1 повідомлено, що ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності скасований наказ ОСОБА_2 дирекції Фонду від 01.09.2015р. № 321-к «Про звільнення ОСОБА_1М.», у звязку з чим його просять зявитися 23.09.2016р. до ОСОБА_2 дирекції Фонду за адресою: м. Київ, вул. Боричів Тік, 28, каб. 202, - для ознайомлення з зазначеним наказом. Також зазначалося, що відповідно до наказу «Про поновлення на роботі ОСОБА_1, останньому приступити до роботи начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи ОСОБА_2 дирекції Фонду з 23.09.2016р. /а.с.79/.

Також вищевказана інформація зазначалась в телеграмі (електронне повідомлення № 9934) від 29.09.2016р. адресованій ОСОБА_1, але яка не була вручена через відсутність адресата, також адресат по повідомленню за телеграмою не зявився /а.с.34/.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.. 5 ЦПК). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виконання рішення суду про поновлення на роботі, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 14.12.2016р.).

При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України).

Як передбачено ст. 236 згаданого Кодексу у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно зі ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р., який набув чинності 01.01.2017р. внесено зміни до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV від 23.09.1999, а саме: утворено Фонд соціального страхування України, шляхом злиття (реорганізації) Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Станом на час розгляду справи, встановлено, що ОСОБА_2 дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, як юридична особа, не припинена, передавальний баланс не складався, а відтак саме така особа самостійно несе відповідальність по своїх зобовязаннях.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992р. визначено, що відповідно до правил ст.24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як встановлено в судовому засіданні, наказом ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016р. № 427-к ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи ОСОБА_2 дирекції Фонду з 23.09.2016р.. В той же час зазначене рішення суду підлягало до негайного виконання, а відтак період затримки складає з 14.03.2016р. по 22.09.2016р. і фактично являє собою період вимушеного прогулу. Будь-яких обєктивних обставин, які перешкоджали відповідачу виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі у передбачений законом строк, судом не встановлено. Отже вимоги про стягнення з ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі за період з 14.03.2016р. по 22.09.2016р. підлягають до задоволення.

При цьому відповідальність по таким вимогам має покладатись саме на ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а не ВД Фонду соціального страхування України, оскільки позивачем не надано доказів того, що новостворений Фонд вже є повним правонаступником ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. До того ж слід звернути увагу, що позивач звернувся до суду з зазначеним позовом ще до початку процедури ліквідації ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а відтак таке зобовязання не могло бути переданим під час ліквідації. Отже ВД Фонду соціального страхування України не може відповідати по позовних вимогах.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконання рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.03.2016р., яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 327,21грн..

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вищезазначеного, суд вважає, що до стягнення з ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 14 березня 2016р. по 22 вересня 2016р. в розмірі 43518,93 грн. (середньоденна зарплата 327,21 грн. х 133 робочих дня період прострочення виконання рішення суду).

Що стосується позовних вимог в частині нарахування та виплати індексації, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Згідно з п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159, та прийнятий для реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гриванях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Таким чином, виплата позивачу середньої заробітної плати з урахуванням індексації суперечить Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об'єкти виплат, що підлягають індексації. Зазначені виплати повинні носити, зокрема, постійний характер, а не разовий, яким є виплата середнього заробітку, яка стягується за рішенням суду. Відповідний висновок, зокрема, висловлений в ухвалі Верховного Суду України від 09.11.2011р. по справі № 6-3519св10.

А тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати індексації не підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем моральної шкоди, то доводи ОСОБА_1 про порушення законних прав, яке полягало у невиконанні рішення суду, не знайшли свого підтвердження.

Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Всупереч вимог ст.81 ЦПК України позивачем не надано доказів вчинення ним дій направлених на відновлення його трудової діяльності і фактичне виконання ним своїх посадових обовязків, вжиття заходів направлених на отримання інформації про поновлення його на роботі. На підставі вищезазначеного судом не встановлено, що несвоєчасне виконання рішення суду призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а відтак вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають до задоволення.

Таким чином, на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, необхідно з відповідача ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь позивача стягнути в якості відшкодування судових витрат 275,60 грн, тобто половину понесених ним судових витрат.

На підставі викладеного та, керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 3, 4, 94, 115, 232, 233, 237-1, 238, 240-1 КЗпП України, ст.ст. 4, 5, 19, 141, 259, 274, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 14 березня 2016р. по 22 вересня 2016р. в розмірі 43518 (сорок три тисячі пятсот вісімнадцять) гривень 93 (девяносто три)копійки.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування судових витрат 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1, 28.05.1966р.н., РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання з адресою: вул. Надпільна,АДРЕСА_1, м. Черкаси;

відповідач 1 ОСОБА_2 дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, , юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Боричів Тік, буд.28;

відповідач 2 ОСОБА_2 дирекція Фонду соціального страхування України, , юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Боричів Тік, буд.28.

Повний текст рішення виготовлений 12 березня 2018 року.

Головуючий: ОСОБА_6