Справа № 761/6811/16-ц
Провадження № 2/761/329/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Макаренко І.О.,

при секретарі Триндюк А.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 про встановлення факту сумісного проживання, ведення спільного господарства, визнання майна спільною сумісною власністю та виділення частки у спільно нажитому майні, -

встановив:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 1996 року по лютий 2004 вона із своїм сином від попереднього шлюбу ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1, яку ОСОБА_7 отримав у особисту власність від ФК «Київське Динамо», вели спільне сумісне господарство. Стверджує, що під час спільного проживання та ведення спільного господарства вони придбали квартиру АДРЕСА_2 та машиномісця АДРЕСА_7 згідно з договором № 38 про пайову участь у будівництві, укладеним 06 листопада 2002 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_7 07 листопада 2002 року ОСОБА_7 в повному обсязі сплатив встановлений договором № 38 про пайову участь у будівництві від 06 листопада 2002 року пайовий внесок в розмірі 335 815,20 грн., 7/10 частини якого на думку позивача складали її особисті кошти, оскільки на той час у ОСОБА_7 не було достатньо коштів на оплату пайового внеску, а тому позивач 06 листопада 2002 року за борговою розпискою позичила 45 000 доларів США, які повернула в листопаді 2006 року за рахунок коштів від продажу власної квартири АДРЕСА_3.

Із відповідачем ОСОБА_4 ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по квітень 2006 року. Від цього шлюбу в них 08 грудня 2004 року народилася донька ОСОБА_5.

Між позивачем та ОСОБА_7 шлюб був зареєстрований 05 грудня 2008 року. Право власності на квартиру та машиномісця було зареєстровано у 2012 році за ОСОБА_7

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої серед іншого на думку позивача входить 3/10 частини квартири АДРЕСА_2 та 3/10 частини машиномісць АДРЕСА_7.

Заповіту померлий не залишав. До спадкоємців першої черги за законом належать позивач, батьки померлого, малолітня донька померлого та відповідача ОСОБА_5 Батько та мати померлого відмовились від своєї частки у спадщині на користь своєї онучки - малолітньої ОСОБА_5 Після смерті чоловіка позивач звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва на про право власності на ? частини вказаної квартири та машиномісць як на частку в спільному майні подружжя. Однак відповідач в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про визнання за її донькою права власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 та на 3/4 частини машиномісць АДРЕСА_7 з тих підстав, що вказане майно є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_7

Вважаючи, що квартира АДРЕСА_2 та машиномісця АДРЕСА_7 були придбані ОСОБА_7 під час спільного проживання та ведення спільного господарства з позивачем та що позивач внесла особистий майновий вклад у придбання цього майна в розмірі 7/10 його вартості, просить встановити факт сумісного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_7 в період з 1996 року по лютий 2004 року, визнати квартиру АДРЕСА_2, машиномісця АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_7, виділити належну їй частку у спільному майні, визнавши за нею право власності на 7/10 частин вказаного майна.

Допитані в судовому засіданні за клопотаннями представників позивача та відповідача свідки показали суду про наступне.

Свідок ОСОБА_8, мати ОСОБА_7, показала суду, що вперше познайомилася з позивачем, на той час ОСОБА_9, та дізналася про неї 17 квітня 2000 року на похоронах своєї матері, коли ОСОБА_7 приїхав з нею як зі своєю дівчиною у Мінськ. Тоді ж із розповіді позивача вона дізналася, що із сином ОСОБА_10 познайомив ОСОБА_11 у 1996 році. На той час позивач знаходилася у шлюбі з іншим чоловіком, від якого мала дитину. 07 листопада 2002 року свідок святкувала у Мінську свій 50-річний ювілей, на який ще за декілька днів до святкування приїхала позивач зі своїм сином. 22 лютого 2003 року під час вітання позивача з днем народження свідку стало відомо, що ОСОБА_7 розірвав відносини з позивачем, залишивши її з сином проживати у своїй квартирі АДРЕСА_1, яку він отримав від ФК «Динамо», а сам розпочав сімейне життя з ОСОБА_4, спочатку у орендованій квартирі. Тоді ж ОСОБА_7 розповів своїй матері, що ще у 2002 році оплатив будівництво нової квартири у новобудові по АДРЕСА_8 в м. Києві, у який планував влаштувати своє сімейне життя з відповідачем, про що свідок повідомила безпосередньо позивача, яка на той час про будівництво ОСОБА_7 нової квартири нічого не знала. Вперше нову квартиру по АДРЕСА_8 ОСОБА_7 показав свідку на початку червня 2004 року, коли свідок приїжджала у Київ для підготовки весілля сина. Квартира на той час була у стані «голі стіни». Під час наступних приїздів свідка до Києва 23 червня 2004 року на весілля сина та у грудні 2004 року на день народження дочки сина ОСОБА_12 ОСОБА_7 з ОСОБА_4 проживали ще у орендованій квартирі, оскільки в новій квартирі ще виконувалися ремонтні роботи. 09 жовтня 2005 року, коли свідок приїхала на хрестини онуки ОСОБА_5, святкування вже відбувалося у новій квартирі АДРЕСА_2. В цій же квартирі відбувалися й святкування днів народження ОСОБА_5, коли їй виповнилося один рік 08 грудня 2005 року та два роки 08 грудня 2006 року, на яких свідок була присутня особисто. Увесь цей час син проживав з ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_2. На думку свідка її син розстався з ОСОБА_4 у 2007 році. Про реєстрацію 05.12.2008 року шлюбу сина з позивачем свідок дізналася у лютому 2009 року під час приїзду сина з позивачем та її матір'ю у Мінськ. Крім того свідок дала покази про те що, починаючи з 2002 року її син був на піку своєї кар'єри у клубі ФК «Динамо» та був одним з високооплачуваних гравців клубу нарівні з ОСОБА_11, отримував до 1 000 000 доларів США на рік та ще преміальні, неодноразово допомагав матері, наприклад дав їй кошти на придбання автомобіля, замовив та оплатив своєму молодшому братові піаніно з Японії, придбав собі автомобіль Мерседес, оплатив будівництво нової квартири на АДРЕСА_11, потреби у запозичених коштах не мав, навпаки неодноразово позичав кошти своїм друзям. Свідку відомо, що позивач ніде і ніколи не працювала, власних доходів не мала, ОСОБА_7 повністю утримував позивача з її сином, забезпечував світське розкішне життя позивача, її відпочинки з сином за кордоном, оплачував повністю освіту сина позивача у одному з найдорожчих закладів освіти в Україні; у 2006 році передав у власність позивача свою квартиру АДРЕСА_1; утримував водія, прибиральницю, няню.

Свідок ОСОБА_13, показав суду, що працює держслужбовцем та знаходиться в дружніх стосунках з позивачем, протягом 2001-2002 років зустрічався з позивачем 6-8 разів, 06 листопада 2002 року у місті Києві у квартирі позивача позичив безпосередньо позивачу грошові кошти 45 000 доларів США для придбання нею нерухомості, про що остання написала розписку Позичені позивачу кошти були його власними збереженнями, однак повідомити суду джерело походження таких власних збережень відмовився пославшись на ст. 63 Конституції України. Своє уявлення щодо платоспроможності позивача щодо повернення позики свідок сформував на підставі того, на яких автомобілях їздила позивач, в яких ресторанах вона харчувалася, де відпочивала та в цілому заможного способу її життя. Документи щодо майнового стану позивача свідка не цікавили. Позивач повернула кошти двома частинами 10 000 доларів США у квітні 2006 року та 35 000 доларів США у грудні 2006 року. Свідок безпосередньо з ОСОБА_7 щодо позики не спілкувався жодного разу, йому невідомо чи знав ОСОБА_7 про цю позику, всі розмови щодо позики свідок вів виключно з позивачем. Умови придбання квартири на АДРЕСА_11 свідку невідомі. На що була витрачена позика та за рахунок яких коштів була повернута знає тільки зі слів позивача.

Свідок ОСОБА_14, показав суду, що він є близьким другом позивача, з ОСОБА_7 познайомився у 1996 році на зборах у Швеції, з позивачем познайомився також у 1996 році, коли ОСОБА_7 представив її команді у якості коханої жінки. Свідку відомо, що спочатку ОСОБА_7 жив з позивачем в орендованій квартирі, а після того, як клуб надав ОСОБА_7 квартиру в будинку на проспекті Перемоги, починаючи з 1997 року ОСОБА_7 з позивачем та її сином, якому на той час було 4-5 років почали жити в цій квартирі та жили в цій квартирі до того як переїхали в квартиру в будинку по АДРЕСА_9. Жили ОСОБА_7 з позивачем дружно, кохали один одного, свята відмічали разом, син позивача відносився до ОСОБА_7 як до батька. ОСОБА_7 добре відносився до батьків позивача. П'ять днів на тиждень ОСОБА_7 був на базі, зборах, іграх. З батьками ОСОБА_7 свідок не спілкувався. Де навчався син позивача свідок не пам'ятає. Свідку відомо, що станом на 2002 рік ОСОБА_7 не мав власного автомобіля. Розмір доходів ОСОБА_7 свідку невідомий. Свідок показав, що у 2002 році пішли розмови, що ОСОБА_7 з позивачем бажають покращити свої житлові умови та придбати нове житло. Зі слів ОСОБА_7 свідку відомо, що у ОСОБА_7 було 20 000 доларів США, яких не вистачало на придбання квартири, яка коштувала 60 000 доларів США. До свідка з проханням позичити бракуючу суму коштів ОСОБА_7 не звертався, а зверталась позивач, але свідок їй відмовив. Зі слів позивача свідку відомо, що позивач позичила 40 000 доларів США у свого товариша. Свідку невідомо за рахунок чого повернута ця позика. У період коли ОСОБА_7 жив з ОСОБА_4 свідок з ними як з сім'єю не спілкувався. Свідок вперше потрапив в квартиру на АДРЕСА_8 після того, як ОСОБА_7 повернувся до позивача, рік не пам'ятає. З того часу по 2014 рік стан квартири не змінився.

Свідок ОСОБА_15, показав суду, що у 1996 році він разом з ОСОБА_7 приїхали з Білорусі до Київського Динамо, клуб надав їм обом квартири в одному будинку АДРЕСА_10, свідку на 12-му поверсі, а ОСОБА_7 на 15-му поверсі. У період 1996-1997 роки ОСОБА_7 познайомився з позивачем и познайомив свідка з позивачем, вони стали друзями та сусідами, дружили сім'ями, майже увесь вільний час проводили разом, ходили у ресторани, боулінги, більярди, багато подорожували, проводили разом відпустки. Свідку відомо, що у сім'ї ОСОБА_7 кожен платив сам за себе. ОСОБА_7 займався вихованням сина позивача, який почав називати його батьком. Оплату навчання сина позивача у школі здійснював клуб Динамо. ОСОБА_7 майже увесь час був на зборах, усі побутові питання та домашнє господарство були на позивачі. На час знайомства свідка з позивачем в неї був автомобіль Мерседес купе CLK. ОСОБА_7 оскільки був громадянином Білорусі оформив свій автомобіль також на позивача. Десь у 2002 році ОСОБА_7 запропонував варіант придбати квартиру у новобудові, від якого свідок з дружиною відмовилися, а ОСОБА_7 разом з позивачем вирішили придбати таку квартиру на АДРЕСА_11. Для чого позивач зверталася до свідка з проханням позичити близько 40 000 доларів, оскільки у ОСОБА_7 було на той час всього 20 000 доларів США, яких було недостатньо для придбання квартири ціною близько 60 000 доларів США. Свідок відмовив позивачу у її проханні, а через певний період часу зі слів ОСОБА_7 свідку стало відомо що позивач позичила близько 40 000 доларів США і ОСОБА_7 придбав квартиру на АДРЕСА_11. Свідку не відомо чи повернула позивач борг. Перебуваючи на зборах разом з ОСОБА_7 з розмов ОСОБА_7 по телефону свідок чув як позивач займалася дизайном та облаштуванням квартири на АДРЕСА_12. Свідок був у цій квартирі на новосіллі до від'їзду з України у 2003 році. Коли ОСОБА_7 розстався з позивачем свідок не пам'ятає. З 2003 по 2010 роки свідок грав в Китаї, Латвії, Білорусі. На весілля ОСОБА_7 з ОСОБА_4 свідок приїзжав, але свідок не пам'ятає рік, коли було це весілля. Свідок вітав ОСОБА_7 з народженням доньки, але не пам'ятає року її народження. Також свідок не пам'ятає коли ОСОБА_7 повернувся до позивача та одружився з нею.

Свідок ОСОБА_18 показав суду, що є троюрідною сестрою позивача, приблизно з 1998 - 1999 років протягом декількох років у зв'язку з труднощами у своїй родині 3-4 дні щотижня знаходилася протягом дня та залишалася на ніч у квартирі по АДРЕСА_13, у якій на той час проживали ОСОБА_7 та позивач зі своїм сином від першого шлюбу. Свідок допомагала позивачу у вихованні її сина та по домашньому господарству, позивач допомагала свідку з придбанням одягу та грошима. Свідку відомо, що ОСОБА_7 з позивачем разом жили у квартирі по АДРЕСА_13 до того часу, як ОСОБА_7 пішов до ОСОБА_4 десь у 2004 році, після чого позивач жила в цій квартирі з сином ще «точно» років п'ять. Свідок характеризує відносини ОСОБА_7 та позивача як відносини людей які кохали один одного. Свідку відомо, що відносини між ОСОБА_7 та сином позивача були добрі, він його називав батьком. Самого ОСОБА_7 свідок практично не бачила, оскільки він увесь час був на тренуваннях, зборах, вдома бував дуже рідко. Свідку відомо, що позивач ніде не працювала. У позивача був автомобіль Лексус. Чи був автомобіль у ОСОБА_7, хто утримував сім'ю, чи був спільний бюджет у ОСОБА_7 та позивача свідку невідомо. Свідок запам'ятала, що після смерті у вересні-жовтні 2002 року ОСОБА_19 (баби ОСОБА_31 - рідної баби позивача та троюрідної баби свідка) десь наприкінці жовтня-початку листопада 2002 року перебуваючи у квартирі по АДРЕСА_13 свідок була присутня під час конфліктної розмови за вечерею між позивачем та ОСОБА_7 щодо придбання нової квартири на АДРЕСА_11. Конфлікт полягав у тому, що ОСОБА_7 не хотів купувати квартиру на АДРЕСА_11 оскільки в нього не вистачало грошей, а позивач наполягала на придбанні цієї квартири та казала, що вона вже позичила у свого друга ОСОБА_13 40 000 доларів США для придбання цієї квартири, які у «разі чого» планувала повернути від продажу успадкованої нею після смерті ОСОБА_19 (баби ОСОБА_31) квартири. Грошей (40 000 доларів США) свідок не бачила. Свідку відомо, що протягом 2002 року з коштовних речей ОСОБА_7 була придбана тільки квартира на АДРЕСА_11.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, вказуючи суду на їх необґрунтованість та не доведеність наведених обставин позивачем.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд встановив.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1.

Відповідно до матеріалів спадкової справи після померлого ОСОБА_7 до спадкового майна, яке залишилось після його смерті належить: квартира АДРЕСА_2, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 06 червня 2012 року; машиномісце АДРЕСА_14 на підставі свідоцтва про право власності від 06 червня 2012 року та машиномісце АДРЕСА_15 на підставі свідоцтва про право власності від 06 червня 2012 року.

Після смерті ОСОБА_7 спадкоємцями першої черги за законом є його малолітня донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьки померлого - ОСОБА_8, ОСОБА_21 та дружина померлого - ОСОБА_3. Згідно поданих до Другої київської державної нотаріальної контори заяв, батьки померлого - ОСОБА_8 та ОСОБА_21 відмовились від своєї частки у спадщині на користь доньки померлого - малолітньої ОСОБА_5. Заповіту померлий ОСОБА_7 не залишав.

В копіях матеріалів спадкової справи після померлого ОСОБА_7 міститься заява позивача про видачу їй Свідоцтва про право власності на ? частину в спільному майні подружжя, в тому числі: ? частини квартири АДРЕСА_2; ? частини машиномісця АДРЕСА_16 ? частини машиномісця АДРЕСА_15.

В свою чергу, 13 лютого 2015 року відповідач в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про відкладення вчинення нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право власності на ? квартири АДРЕСА_2; ? машиномісця АДРЕСА_16 ? машиномісця АДРЕСА_15, оскільки вона заперечує проти вчинення таких нотаріальних дій та має намір звернутись до суду, оскільки вказане вище майно набуте ОСОБА_7 до шлюбу із позивачем.

Згідно досліджених копій документів на підставі яких були оформлені та видані свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 та машиномісця АДРЕСА_7 судом встановлено, що 06 листопада 2002 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_7 укладено договір № 38 про пайову участь в будівництві комплексу житлових будинків по АДРЕСА_17

Згідно умов вказаного договору, пайовик (ОСОБА_7.) приймає дольову участь в будівництві комплексу житлових будинків по АДРЕСА_18 а товариство передає пайовику квартиру та два місця у паркінгу.

Відповідно до квитанції від 07 листопада 2002 року КБ «Фінанси та кредит», ОСОБА_7 сплатив на рахунок ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» пайовий внесок згідно договору № 38 від 06.11.2002 у повному обсязі в розмірі 335 815 грн. 20 коп.

Згідно додаткової угоди від 16 серпня 2005 року до договору № 38 про пайову участь у в будівництві між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_7, до пункту 2.2 договору внесено зміни, відповідно до яких ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» зобов'язується передати пайовику (ОСОБА_7.) в натурі два місця у паркінгу за АДРЕСА_19

13 вересня 2005 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та ОСОБА_7 складено акт про те, що перший передав, а другий прийняв квартиру АДРЕСА_2. Аналогічний акт складено сторонами у той же день також щодо прийому-передачі паркомісць АДРЕСА_20

Згідно довідки від 19 вересня 2005 року ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія», виданої на ім'я ОСОБА_7, грошовий внесок в сумі 335 815 грн. 20 коп. згідно договору № 38 про пайову участь в будівництві від 06 листопада 2002 року, сплачений повністю.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про власність», в редакції яка діяла на момент спірних правовідносин, член житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно статті 128 ЦК УРСР, яка діяла на момент спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Тобто частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю

Така позиція висловлена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13, від 25 грудня 2013 року №6-135цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14, предметом яких були аналогічні спори про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого до 1 січня 2004 року

Відповідно до відповіді ФК «Динамо» Київ № 170 від 06.03.2017 року на запит адвоката ОСОБА_22 судом встановлено, що ОСОБА_7 за запитуваний період 2001-2006 роки працював на посаді футболіста-професіонала у ТОВ «ФК «Динамо» Київ» на підставі Контрактів від 02.07.1996 року, від 01.07.20011 року, від 31.12.2003 року, за запитуваний період 2001-2006 роки отримав 82 732,90 грн в якості заробітної плати. Окрім цього, відповідно до відомостей наданих Генеральним партнером клубу, компанією «Ньюпорт Менеджмент Лтд.», з метою підвищення мотивації гравця, згадана компанія виплачувала додаткову винагороду, яка в гривневому еквіваленті становила за 2003 рік - 169 341,74 грн, за 2004 рік - 260 588,15 грн, за 2005 рік 393 344,74 грн, за 2006 рік 1 156 450,00 грн. Тобто за 2003-2006 роки ОСОБА_7 отримав 1 979 724,63 грн в якості додаткової винагороди від Генерального партнера клубу, компанії «Ньюпорт Менеджмент Лтд.». У ФК «Динамо» Київ відсутня інформація про отримання додаткових винагород ОСОБА_7 за 2001-2002 роки.

Загальновідомими є обставини, оприлюднені в засобах масової інформації, що ОСОБА_7 грав у ФК «Динамо» Київ з 1996 по 2007 роки.

Як вбачається з виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2001 по 31.12.2012 по основній карті ОСОБА_7 НОМЕР_3 (том 2, а.с. 210-212), усього сума надходжень на карту становила 412 149,56 доларів США, зокрема 01.12.2006 року на карту було перераховано власних коштів 85 626,86 доларів США, окрім того від компанії «Ньюпорт Менеджмент Лтд.» протягом 2006-2007 років надійшло 11 платежів по 23 000,00 доларів США.

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України № 31/26-757б від 14.02.2017 року на запит суду 13 липня 2002 року громадянином ОСОБА_7 був поставлений на облік автомобіль MERCEDES-BENZ SL 500, НОМЕР_2, 2002 року виготовлення. 23.02.2007 року вказаний транспортний засіб був зняти й з обліку для реалізації громадянином ОСОБА_7. Відповідно до Висновку експертного автоварознавчого дослідження № 479/17 від 27.07.2017 року про оцінку транспортного засобу MERCEDES-BENZ SL 500, НОМЕР_2, 2002 року виготовлення станом на 13 липня 2002 року ринкова вартість зазначеного автомобіля складає 542 153,63 грн, або 103 048,85 Євро за курсом НБУ.

Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_7 фінансової можливості сплатити 07 листопада 2002 року пайовий внесок згідно договору № 38 про пайову участь в будівництві від 06 листопада 2002 року, в розмірі 335 815 грн. 20 коп.

При цьому суд критично оцінює надану позивачем розписку від 06 листопада 2002 року, відповідно до якої ОСОБА_13 надав позивачці в борг кошти в сумі 45 000 доларів США, та покази свідка ОСОБА_13 на підтвердження обставин внесення позивачем особистого майнового вкладу в придбання квартири АДРЕСА_2 та машиномісць АДРЕСА_7 за рахунок запозичених за зазначеною розпискою коштів, оскільки на дату, якою датована розписка 06 листопада 2002 року, існувала тільки будівельна адреса спірного нерухомого майна, вказана у п. № 38 договору про пайову участь в будівництві від 06.11.2002 року, а саме - комплекс житлових будинків по АДРЕСА_18, в той час як в розписці зазначена інша адреса - АДРЕСА_21, яка стала відома після того, як 13.09.2005 року забудовник ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» за Актами передав ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 та машиномісця №№ АДРЕСА_22 Окрім того, покази ОСОБА_13 щодо повернення позики двома частинами 10 000 доларів США у квітні 2006 року та 35 000 доларів США у грудні 2006 року суперечать твердженням позивача про повернення позики в листопаді 2006 року однією сумою. При цьому ОСОБА_13 показав, що він безпосередньо з ОСОБА_7 щодо позики не спілкувався жодного разу, йому невідомо чи знав ОСОБА_7 про цю позику, всі розмови щодо позики свідок вів виключно з позивачем. Умови придбання квартири на АДРЕСА_11 свідку невідомі. На що була витрачена позика та за рахунок яких коштів була повернута знає тільки зі слів позивача. Свідок заявив, що позичені позивачу кошти були його власними збереженнями, однак повідомити суду джерело походження таких власних збережень відмовився пославшись на ст. 63 Конституції України. Своє уявлення щодо платоспроможності позивача щодо повернення позики свідок сформував на підставі того, на яких автомобілях їздила позивач, в яких ресторанах вона харчувалася, де відпочивала та в цілому заможного способу її життя. Документи щодо майнового стану позивача свідка не цікавили.

Крім того, покази ОСОБА_13 про те, що він 06 листопада 2002 року у місті Києві у квартирі позивача позичив безпосередньо позивачу грошові кошти 45 000 доларів США, суперечать показам свідка ОСОБА_8, відповідно до яких 06 листопада 2002 року позивач разом зі своїм сином була у Мінську у зв'язку зі святкуванням свій 50-річного ювілею ОСОБА_8

Також суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на підтвердження обставин внесення позивачем особистого майнового вкладу в придбання квартири АДРЕСА_2 та машиномісць АДРЕСА_7 за рахунок запозичених коштів в розмірі 40 000 доларів США, оскільки ці обставини відомі свідкам не особисто, а зі слів померлого 01.08.2014 року ОСОБА_7, якого неможливо допитати в судовому засіданні, а також зі слів позивача, яка не надала свою згоду та не заявила про її допит у якості свідка, також показання цих свідків не підтверджуються іншими наявними в матеріалах справи допустимими доказами.

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_18, на підтвердження цих же обставин, оскільки ці обставини свідку відомі тільки з розмови позивача з ОСОБА_7, яка відбулася за твердженням свідка наприкінці жовтня-початку листопада 2002 року одразу після смерті ОСОБА_19 (баби ОСОБА_31 - рідної баби позивача та троюрідної баби свідка), й при цьому згідно показів свідка позивач планувала «в разі чого» повернути позику за рахунок коштів від продажу успадкованої нею після смерті ОСОБА_19 (баби ОСОБА_31) квартири.

Проте такі показання протирічать іншим наявним в матеріалах справи допустимим доказам. Так згідно досліджених судом копій свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 27 квітня 2004 року за реєстровим № 3с-268, договору про розподіл спадкового майна посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 27 квітня 2004 року за реєстровим № 3с-270 (том 3, а.с. 27-28) та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 24 квітня 2001 року за реєстровим № 4-1068 (том 3, а.с. 26) ОСОБА_19 (ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_7.) ОСОБА_23 набула права власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після свого батька ОСОБА_24, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, який у свою чергу успадкував зазначену квартиру в порядку спадкування за законом після своєї матері ОСОБА_19, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

Також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кошти у сумі 45 000 доларів США позивач передала ОСОБА_7 для внесення ним пайового внеску за спірне майно.

Не підтверджуються матеріалами справи й твердження позивача, що з квітня 2006 року позивач та ОСОБА_7 поновили сімейні відносини та в листопаді 2006 року позивач повернула позику в розмірі 45 000 доларів США за рахунок особистих коштів від продажу квартири АДРЕСА_4.

Так згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_25, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15 листопада 2006 року за реєстровим № 6018 позивач продала квартиру АДРЕСА_4 за ціною 606 000 гривень, що за курсом НБУ (5,05) станом а 15.11.2006 року становить 120 000 доларів США. (том 3, а.с. 29).

Проте 11 серпня 2006 року позивач купила у ОСОБА_7 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_5 за ціною 505 000 гривень, що за курсом НБУ еквівалентно 100 000 доларів США, за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_26, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11.08.2006 року за реєстровим № 9289.

Також відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України № 31/26-756вх від 09.02.2017 року на запит суду 14 квітня 2007 року була проведена перереєстрація у зв'язку з заміною свідоцтва про реєстрацію автомобіля BMW X5, кузов НОМЕР_4, 2007 року виготовлення. Який належав громадянці ОСОБА_9. Відповідно до Висновку експертного автоварознавчого дослідження № 480/17 від 27.07.2017 року про оцінку транспортного засобу BMW X5, кузов НОМЕР_4, 2007 року виготовлення станом на 14 квітня 2007 року ринкова вартість зазначеного автомобіля складає 520 522,30 грн, або 76 538,30 Євро за курсом НБУ.

При цьому позивач не надала суду доказів на підтвердження своїх доходів, а відповідно до показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_18 позивач ніколи ніде не працювала.

Суд приймає до уваги покази свідка ОСОБА_8, яка показала, що у квартирі АДРЕСА_2 після її ремонту починаючи з жовтня 2005 року по 2007 рік проживали ОСОБА_7 з ОСОБА_4 та їх дочкою ОСОБА_12, що підтверджується іншими дослідженими судом доказами по справі: фотокартками, на яких зображені ОСОБА_7 з дочкою ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 в колі друзів та рідних на спільних святах, в тому числі на святкуванні ІНФОРМАЦІЯ_9 року дня народження ОСОБА_5 (два роки); копією паспорту свідка з відмітками про перетин кордону; публікацією з інтернет-сайту видання «Прессбол» автора ОСОБА_27 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_8. ОСОБА_7: ничего личного» від 06.04.2007.

Також судом враховано, що за життя ОСОБА_7 позивач у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована не була. Зокрема з відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України № 31/26-756вх від 09.02.2017 року на запит суду вбачається, що позивач станом на 14.04.2007 року була зареєстрована у АДРЕСА_10, в той час, як до придбання цієї квартири за договором купівлі-продажу у ОСОБА_7 відповідно до преамбули цього договору позивач була зареєстрована в АДРЕСА_10. Така ж адреса реєстрації позивача зазначена й в договорі про розподіл спадкового майна посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 27 квітня 2004 року за реєстровим № 3с-270 (том 3, а.с. 28).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_7 та ведення з ним спільного господарства, побуту та бюджету в період з 1996 року по лютий 2004 року, не підтверджені ці обставини й показами свідків.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_28 набув у свою власність за договором купівлі-продажу, посвідченого Шандибою Л.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19 грудня 2000 року за реєстровим № 8102, копія якого наявна в матеріалах справи. Позивач не надала суду доказів, що вона оспорювала право особистої приватної власності ОСОБА_7 на цю квартиру у зв'язку з тим, що на час придбання цієї квартири 19 грудня 2000 року вона проживала з ОСОБА_7 однією сім'єю та вела з ним спільне господарство. Більше того, судом встановлено, що 11 серпня 2006 року позивач придбала цю квартиру у ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу за ціною 505 000 гривень, що за курсом НБУ еквівалентно 100 000 доларів США.

Судом встановлено, що з 12.12.1994 року по 11.01.2000 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_30, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зареєстровано 05 грудня 2008 року.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним, до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, недоведеність позивачем періоду спільного проживання з ОСОБА_7, ведення з ним спільного господарства, побуту та бюджету в період з 1996 року по лютий 2004 року та факту внесення позивачем особистого майнового вкладу у придбання спірного майна, а також те, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права спільної сумісної власності майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 112, 128 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст. 15, 17, 18 Закону України "Про власність", ст. ст. ст. 57, 60 СК України та ст.ст. ст. 12, 81, 137, 141, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 про встановлення факту сумісного проживання, ведення спільного господарства, визнання майна спільною сумісною власністю та виділення частки у спільно нажитому майні - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ