АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №755/10099/15

провадження № 22-ц/796/3054/2018

29 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, за участю стягувача - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Позика", про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у складі судді Катющенко В.П.,

встановив:

04 грудня 2017 року представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 755/10099/15-ц, виданий Дніпровським районним судом м. Києва 17 серпня 2016 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 45524,92 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 51 375,11 грн., а також судового збору у сумі 16 818,71 грн.

Заява мотивована тим, що виконання зобов'язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 серпня 2007 року забезпечувалось іпотекою земельної ділянки загальною площею 0,2532 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

16 листопада 2017 року між ТОВ «ФК «Позика» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі - продажу земельної ділянки, що була предметом іпотеки.

Таким чином, ТОВ «ФК «Позика» здійснило звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання з метою задоволення вимог за кредитним договором, заборгованість за яким стягується з боржника на підставі оспорюваного виконавчого листа.

Відповідно до ч.6 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦПК України, якщо обов'язок боржника відсутній повністю або частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Таким чином, оскільки обов'язок боржника щодо сплати заборгованості за кредитним договором на даний час відсутній у зв'язку із задоволенням вимог стягувача шляхом позасудового врегулювання, виконавчий лист має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмолено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року та постановити нову про задоволення заяви.

Свої доводи мотивує тим, що посилання суду першої інстанції на те, що рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором ухвалено раніше, ніж ТОВ «ФК «Позика» звернуло стягнення на земельну ділянку, як на підставу для відмови у задоволення заяви є незаконним, оскільки вказане рішення не є підставою для виникнення нових зобов'язань ОСОБА_1, а є актом, яким ОСОБА_1 примушено виконати в натурі вже існуюче зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.6 ст.36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

З наведених норм вбачається, що звернення стягнення в позасудовому порядку на земельну ділянку, яка забезпечувала зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором, є встановленою законом підставою для припинення зобов'язань останнього за кредитним договором, а висновок суду про те, що зобов'язання припиняються лише виконанням, проведеним належним чином, є наслідком звуженого тлумачення закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Позика» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що стаття 432 ЦПК України містить виключний перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Аналізуючи вказану правову норму, словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов'язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв'язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний. Обставини, факти, з якими боржник пов'язує відсутність обов'язку перед кредитором виникли вже після ухвалення судом рішення про стягнення кредитної заборгованості, при цьому ТОВ «ФК «Позика», як новий кредитор, в разі недостатності суми для задоволення вимог за рішенням суду, не позбавлений права вимоги до боржника за кредитним договором.

Та обставина, що іпотекодержатель скористався своїм правом і звернув стягнення на предмет іпотеки, не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а може бути підставою для зменшення суми заборгованості, яка підлягає стягненню за виконавчим листом на підставі заяви боржника або стягувача та надання доказів в підтвердження часткового погашення заборгованості.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

В судовому засіданні представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто 45 524, 92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02 жовтня 2015 року ( 1 дол. США = 21, 15 грн.) становить 962 852, 06 грн., а також пеню за несвоєчасне погашення заборгованості - 51 375, 11 грн. У задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року змінено. Виключено із абзацу другого його резолютивної частини слова «що за курсом Національного банку України станом на 02 жовтня 2015 року (1 дол. США = 21,15 грн.) становить 962 852,06 грн.». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання вказаного судового рішення 17.08.2016 р. Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист (а.с.80-81 т.2).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» його правонаступником ТОВ «ФК «Позика».

16 листопада 2017 року між ТОВ "ФК "Позика" (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,2532 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 (а.с.96 т.2).

Відповідно до умов вказаного договору, право продажу земельної ділянки виникло у продавця у зв'язку з порушенням умов договору про надання споживчого кредиту № від 14 серпня 2007 року, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1, право вимоги за яким виникло у продавця, зокрема, на підставі ст. 38 Закону України "Про іпотеку" (п.1.3 договору).

За погодженням сторін продаж земельної ділянки вчиняється за 90 204 грн. без ПДВ (п.2.1 договору).

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, останнє ухвалено до укладення відповідного договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому положення ч. 6 ст.36 Закону України "Про іпотеку" не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

Вказаний висновок суду першої інстанції є вірним.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з засад судочинства є обов'язковість судових рішень.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ,- і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною першою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для цього зазначені у частині другій статті 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю або частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Обставин добровільного та в повному обсязі виконання боржником чи іншою особою судового рішення про стягнення кредитної заборгованості матеріали справи не містять.

При цьому словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов'язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв'язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Саме такі роз'яснення надано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 8 від 25 вересня 2015 року "Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах".

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Та обставина, що сторони іпотечного договору вирішили питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом продажу предмета іпотеки іншій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку", не свідчить про припинення зобов'язання боржника за кредитним договором.

Так, судове рішення про стягнення кредитної заборгованості не виступає юридичним фактом, що породжує зобов'язання, проте останнє слугує підтвердженням факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов'язання.

Оскільки завершення позасудового врегулювання відбулося після ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, яке в повному обсязі за рахунок предмета іпотеки виконано не було, будь-яких інших вимог щодо виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель не заявляв, посилання боржника на положення ч.6 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", як на підставу припинення зобов'язання, є необґрунтованим.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: