Апеляційний суд міста Києва
Справа № 756/2276/17-ц Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/735/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
п о с т а н о в а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення в квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

14 лютого 2017 року позивач ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернулась у суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення в квартиру АДРЕСА_1 її та малолітнього сина.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 30.07.2004 вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5.

До травня 2015 року вона з відповідачем та їх спільною дитиною проживали однією сім'єю у спірній квартирі батьків відповідача.

У травні 2015 року відповідач без будь-яких причин та пояснень залишив їх сім'ю та став проживати окремо. Але іноді відповідач навідувався до квартири та постійно погрожував тим, що вижене її з квартири на вулицю.

У березні 2016 року після сварки відповідач забрав у неї ключі, вигнав з квартири, перешкоджає їй та сину проживати у спірній квартирі. Іншого житла вона з сином не мають, зареєстровані на спірній жилій площі, але проживати не мають можливості.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3 направив до суду зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні власністю. Зазначав, що ОСОБА_4 добровільно залишила спірну квартиру, забрала речі та меблі, а тому втратила право користування спірним житлом.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 2007 р.н. до даної квартири та передачею ключів від квартири.

Зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_4 у користуванні АДРЕСА_1

Позов ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не застосував норми права, які регулюють та захищають права власника. При цьому зазначав, що ОСОБА_4 понад два роки добровільно залишила спірне житло, забрала речі та меблі, не несе витрати по комунальним послугам, а тому втратила на його право. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову, а в задоволенні основного позову відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. З Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-УИІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судові засідання призначені в приміщенні Апеляційного суду міста Києва на 05 лютого 2018 року та 26 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_3 та треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації не з'явились, про явку в судові засідання повідомлялись за адресою, зазначеною, як в апеляційних скаргах, так і позовних заявах. Відповідач ОСОБА_3 (він же позивач за зустрічним позовом), треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції письмово не повідомляли про зміну місця проживання (перебування, знаходження).

Також не виявили належної зацікавленості у розгляді справи та протягом тривалого часу (справа в Апеляційному суді м. Києва з 19 грудня 2017 року) не звертались до Апеляційного суду міста Києва за інформацією щодо стану розгляду поданої ними апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року. Крім того, 3-я особа ОСОБА_7 з 26 грудня 2017 року не виконує ухвалу апеляційного суду щодо усунення недоліків за її апеляційною скаргою, яка залишена без руху та їй неодноразово направлялася на її адресу.

Згідно з вимогами статті 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та 3-х осіб в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Окрім того, відповідач та 3-і особи не виявили бажання приймати участь і у суді першої інстанції у зв'язку з чим було ухвалено заочне рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 шляхом усунення перешкод в користуванні АДРЕСА_1 та вселення їх у спірну кватиру з передачею ключів від квартири та зобов'язуючи ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_4 у користуванні квартирою суд першої інстанції виходив з того, що позивач має законне право користуватися разом з неповнолітнім сином спірною квартирою. Тоді як за висновком суду ОСОБА_3 свої зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю не довів,а тому у задоволенні позову йому відмовив.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

В силу частин 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.

30.07.2004 позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спір між сторонами виник відносно 3-х кімнатної квартири, житловою площею 41,37 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтву про право власності на житло від 20.11.2000 (а.с.76) вищевказана квартира була приватизована та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3. А відповідно до довідки за формою №3 (а.с.77) на спірній жилій площі зареєстровано три особи: ОСОБА_3- відповідач, ОСОБА_4 - позивач та малолітній ОСОБА_5 в інтересах якого пред'явлено позов. Позивач ОСОБА_4 на спірній жилій площі зареєстрована з 08.06.2006, а малолітній ОСОБА_5 з ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто з часу народження.

Як вбачається з матеріалів справи позивач та малолітній син були членами сім'ї відповідача та 3-х осіб. Вони ж надали згоду на користування належною їм на праві власності квартирою та їх реєстрації, про що свідчить довідка за формою №3.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмові у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Так, до травня 2015 року позивач з відповідачем та їх спільною дитиною проживали однією сім'єю у спірній квартирі. У травні 2015 року відповідач без будь-яких причин та пояснень залишив їх сім'ю та став проживати окремо, але іноді навідувався до спірної квартири з погрозами з приводу квартири та виселення позивача з неї. У березні 2016 року між сторонами виникла сварка, під час якої відповідач побив позивача та разом з дитиною вигнав із квартири, забрав ключі та перешкоджає користуватися позивачу та малолітньому сину квартирою. Іншого житла позивач не має, а тому звернулася до суду з позовом за захистом порушеного свого та сина права.

Тоді, як заперечуючи проти позову ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_3 направив поштою зустрічний позов та на підставі ст. ст. 317, 319, 346, 391, 405 ЦК України просив визнати останню такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

У своїй позовній заяві відповідач ОСОБА_3 посилався на те, що він та 3-і особи є власниками спірної квартири, а позивач тривалий час не користується спірною квартирою, не несе за неї витрати, тому на його думку, вона втратила право на проживання, але не бажає знятися із реєстраційного обліку в добровільному поряду.

Дійсно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Проте, за правилами ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

А ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того , ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлює, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та малолітній син відповідно з 2006 та 2007 роки постійно проживали у спірній квартирі, позивач вселилася туди як член сім'ї відповідача ОСОБА_3 на правах дружини, там народився їх син, вони тривалий час там проживають (10 років) набули право користування цим житловим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

А примусова заборона відповідача щодо користування спірним житлом позивачу та малолітній дитині свідчить лише про примусове позбавлення права ним користуватися, а тому це право підлягає захисту.

Ураховуючи те, що позивач є колишнім членом сім'ї відповідача, мала дозвіл на її вселення у спірну квартиру від усіх її власників, зареєстрована на ній разом із сином, право користування було припинене у примусовому порядку, суд першої інстанції, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги шляхом усунення перешкод в користуванні АДРЕСА_1 та вселення їх у спірну кватиру з передачею ключів від квартири та зобов'язуючи ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_4 у користуванні квартирою.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_3 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не довів свої позовні вимоги, суд правильно відмовив у задоволенні його зустрічних позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмови у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необгрутованості рішення суду, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, не застосування норм права, які регулюють та захищають права власника, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову ОСОБА_4 та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, як і висновки суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову.

Таким чином, обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить, а до апеляційного суду він не з'явився.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: