Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 344/907/13-ц

провадження № 61-5510св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - Івано-Франківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Горейко М. Д., Ясеновенко Л. В.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року справу № 344/907/13-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 344/907/13-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконними та скасувати рішення сесії Івано-Франківської міської ради від 23 лютого 2010 року № 34-ХLVІІ в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,062 га та державного акта на право власності на земельну ділянку на її їм я.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він та ОСОБА_4 є співвласниками будинку на АДРЕСА_1 і відповідно до рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 29 грудня 1993 року за цілим будинком закріплена земельна ділянка площею 921 кв. м.

Зазначав, що межі земельної ділянки не були виділені в натурі, проект відведення землі не виготовлявся.

Посилаючись на те, що виданим на ім'я відповідача державним актом на право власності на земельну ділянку порушено його права, як співвласника будинку та користувача цієї земельної ділянки, просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2013 року у складі судді Польської М. В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Івано-Франківської міської ради від 23 лютого 2010 року № 34-ХLVІІ в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,062 га.

Визнано незаконним та скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,0620 га, виданий ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, та залишено без змін рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подала заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року.

Посилалася на те, що під час розгляду справи було встановлено, що виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради не приймалося рішення від 29 грудня 1993 року № 486 про передачу у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки. Ця обставина підтверджується довідкою архівного відділу виконкому Івано-Франківської міської ради від 25 липня 2016 року.

Наведені вище обставини на час розгляду справи апеляційним судом їй не були відомі.

Вважала ці обставини нововиявленими і такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні рішення апеляційного суду від 26 листопада 2013 року.

Посилаючись на вищенаведене, просила скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами та залишити без змін рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заявником не наведено нововиявлених обставин, які б давали підстави скасувати рішення суду, а обставини, на які вона посилається у заяві, не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України.

Зокрема, суд зазначив, що довідка, на яку посилається ОСОБА_4 як на підставу для скасування рішення апеляційного суду, не є істотною, оскільки апеляційний суд встановив правові підстави отримання земельної ділянки площею 0,062 га та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 і відповідно до наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що відсутність рішення міської ради про передачу земельної ділянки ОСОБА_6 не є нововиявленою обставиною, оскільки могло бути відомо заявнику раніше, є помилковим. Такий факт заявнику відомий не був, тому що заявник не був стороною правовідносин, які існували у 1993 році між ОСОБА_6 та Івано-Франківською міською радою.

Єдиною підставою позову ОСОБА_3 було наявність не оскарженого і не скасованого рішення виконавчого комітету Івано-франківської міської ради від 29 грудня 1993 року № 486 про передачу у приватну власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_6 на АДРЕСА_2 і саме цю обставину було взято до уваги судом апеляційної при ухваленні рішення 26 листопада 2013 року.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суд всебічно, повно, об'єктивно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені заявником обставини не є нововиявленими, не могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення від 26 листопада 2013 року, не могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3 належить частина будинковолодіння на АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 березня 2012 року.

Іншим співвласником є ОСОБА_4 на підставі договору-розподілу від 01 грудня 2004 року.

Згідно з технічним паспортом на будинковолодіння АДРЕСА_2 від 04 листопада 1986 року попередніми його співвласниками були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_9, власником його майна стала його друга дружина ОСОБА_7.

За цим будинковолодінням була закріплена земельна ділянка загальною площею 1050 га.

Пунктом 22 рішення сесії Івано-Франківської міської ради від 23 лютого 2010 року № 34-ХЬУП затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0620 га на АДРЕСА_2.

10 березня 2011 року відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0620 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1.

Звертаючись із заявою про перегляд рішення апеляційного суду у зв'язку з нововиявленими обставинами, ОСОБА_4 зазначала, щорішення від 29 грудня 1993 року № 486 про передачу у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради взагалі не приймалося, про що свідчить отримана нею 25 липня 2016 року довідка з архівного відділу виконкому Івано-Франківської міської ради.

Відповідно до вимог частини першої статті 361 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, рішення або ухвала суду, яким закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України передбачено, що підставою для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

У пунктах 3, 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» роз'яснено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Не можуть бути визнані нововиявленими нові обставини, тобто такі, що виникли після постановлення рішення, а також обставини, на які посилалась особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в скарзі або які могли бути встановлені при з'ясуванні судом обставин у справі.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд взяв до уваги вищенаведені роз'яснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені у постанові від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», та дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення заяви ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року за нововиявленими обставинами немає. При цьому суд правильно виходив із того, що обставини, на які заявник посилається у заяві, не можуть розцінюватися як нововиявлені обставини у розумінні статті 361 ЦПК України, оскільки не є істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (P0N0MARY0V v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 грудня 1993 року № 486, пунктом 4.1 якого передано в приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 921 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2, яке було скасовано судом, ніколи не приймалося і це є нововиявленою обставиною. Колегія суддів відхиляє ці аргументи, оскільки підставою для прийняття рішення апеляційним судом Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року були інші правові підстави.

Обставини, на які посилається ОСОБА_4 в заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, не є істотними.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат