Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 357/13224/15-ц

провадження № 61-5011св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_6, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Кошель Л. М. від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Лівінського С. В., Мережко М. В., від 01 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

10 вересня 2015 року публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/10-01/74/8660, на підставі якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 35 350 доларів США строком до 27 квітня 2027 року під 12,85 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір поруки від 27 квітня 2007 року. Всупереч умов кредитного договору та додатків до нього позичальник своєчасно не повертає банку кредитні кошти та не сплачує відсотки за користування кредитом. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 16 липня 2015 року заборгованість позичальника перед банком складала 42 048,34 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ становить 929 574 грн 51 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 34 213,04 доларів США, що у еквіваленті становить - 756 357 грн 32 коп.; заборгованість за відсотками - 4 043,51 доларів США, що у еквіваленті становить - 89 391 грн 02 коп.; пеня - 3 791,79 доларів США, що у еквіваленті становить - 83 826 грн 17 коп.

Із урахуванням зазначеного,позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 929 574 грн 51 коп., а також судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/10-01/74/8660 від 27 квітня 2007 року у сумі 888 022 грн 44 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 34 213,04 доларів США, що у еквіваленті становить - 756 357 грн 32 коп.; заборгованість за відсотками - 4 043,51 доларів США, що у еквіваленті становить - 89 391 грн 02 коп.; пеня - 42 274 грн 10 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, своєчасно не повернув банку кредитні кошти та не сплатив відсотки за користування кредитним коштами. Із урахуванням положень статті 551 ЦК України, майнового стану ОСОБА_4 суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягнутої пені.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що банк має право на задоволення своїх вимог, оскільки з вини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які належним чином не виконували грошове зобов'язання виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню на користь банку як з боржника, так і з поручителя.

06 серпня 2016 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що судами неправомірно нараховану пеню в іноземній валюті, що суперечить діючому законодавству, оскільки розрахунок пені можливий лише у грошовій одиниці України - гривні. Позивачем надано невірний розрахунок заборгованості за кредитним договором, а матеріали справи не містять даних, що підтверджують вірність розрахунку заборгованості. Судами не було враховано того, що максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ для іноземної валюти. Дії представника відповідача в суді першої інстанції були недобросовісними.

17 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року справу за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що 27 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/10‑01/74/8660, на підставі якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 35 350 доларів США строком до 27 квітня 2017 року під 12,85 % річних (а.с. 12-15).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/10‑01/74/8660, 27 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язаннями боржника в повному обсязі (а.с. 43-45).

25 грудня 2009 року до кредитного договору укладено додаткову угоду № 1, відповідно до умов якої фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. На період кредитних канікул з 15 січня 2010 року по 15 грудня 2010 року сторони визначили розмір щомісячних платежів по поверненню простроченої заборгованості (а.с. 22-25).

13 квітня 2011 року до кредитного договору укладено додаткову угоду № 2, відповідно до умов якої позичальнику збільшено строк кредиту на 48 календарних місяців (дата остаточного погашення кредиту 27 квітня 2031 року) та на період з 15 квітня 2011 року по 14 квітня 2012 визначено розмір щомісячних платежів за кредитом (а.с. 34-37).

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору позичальник зобов'язувався погашати кредит згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до договору) та сплачувати проценти за користування кредитом щомісяця або шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів протягом всього строку дії цього договору згідно графіку погашення кредиту. За рахунок кожного ануїтетного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування кредитом та погашення частини кредиту. Ануїтетний платіж розраховується таким чином, щоб всі щомісячні ануїтетні платежі при фіксованій процентній ставці були рівними на весь період дії договору.

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору позичальник зобов'язувався щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, частково погашати кредит згідно з пунктом 1.3 цього договору та остаточно погасити отриманий кредит до 27 квітня 2027 року на рахунок, зазначений в пункту 4.1. цього договору. Щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту сплатити процентів за фактичне використання кредитних коштів.

Згідно з пунктом 10.1 кредитного договору за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом відповідач сплачує банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Відповідно до пункту 2.1 договору поруки у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки.

07 травня 2015 року позичальнику було направлено вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 46).

07 травня 2015 року поручителю було направлено вимогу про виконання грошових зобов'язань за договором поруки (а.с. 50).

Станом на 16 липня 2015 року заборгованість позичальника перед банком розрахована в сумі 42 048,34 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ становить 929 574 грн 51 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 34 213,04 доларів США, що у еквіваленті становить - 756 357 грн 32 коп.; заборгованість за відсотками - 4 043,51 доларів США, що у еквіваленті становить - 89 391 грн 02 коп.; пеня - 3 791,79 доларів США, що у еквіваленті становить - 83 826 грн 17 коп. (а.с. 11-а).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК Українивизначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами першою та другою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь - кого з них окремо. Кредитор який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною третьою статті 551 ЦК Українивстановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК Україниможна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання по кредитному договору, вчасно не повертала кредитні кошти та не сплачувала відсотки за користування кредитними коштами, а тому з останньої та поручителя підлягає стягненню заборгованість у солідарному порядку відповідно до наданого банком розрахунку. Враховуючи майновий стан боржника, дохід останньої та наявність на утриманні малолітньої дитини, суд дійшов правильного висновку про зменшення розміру стягнутої пені.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, встановили наявність заборгованості за кредитним договором на підставі наданого банком розрахунку, правильність якого не було спростовано ОСОБА_4 Крім того, судами було зменшено розмір стягнутої пені, з урахуванням майнового стану боржника.

Виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Умовами кредитного договору встановлені зобов'язання сторін в іноземній валюті, а також передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу (п. 10.1 кредитного договору). ОСОБА_4 отримала кредитні кошти в іноземній валюті і мала усвідомлювати, що у випадку невиконання нею своїх зобов'язань по його поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування ними, вона буде нести відповідальність у вигляді сплатипені в іноземній валюті, розмір якої визначений кредитним договором. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті (постанова Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17).

Суму заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, у тому числі проценти та пеню, було переведено в національну валюту за курсом, установленим НБУ на час складання розрахунку, що узгоджується із вимогами частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк