АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22ц/796/1647/18 Головуючий у 1 інстанції -Савицький О.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд м.Києва у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до концерна «Військторгсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки до посадового оклада, компенсації за невикористані відпустки та інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до концерна «Військторгсервіс» і, з урахування уточнень до позову, просив винести рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по заробітній платі у сумі 399.380 грн.63 коп., яка не була виплачена йому при звільненні з роботи 06.03.2012 року, і яка утворилась за період з 01.02.2012 року по 31.10.2017 року; надбавку до посадового окладу за вислугу років у сумі 15.968 грн.27коп.; інфляційні втрати у зв»язку з порушенням строків виплати заробітної плати у сумі 32.742 грн.82 коп.; компенсацію за невикористані відпустки за 2011 та 2012 роки у розмірі 12.357 грн.84 коп., а всього на загальну сумі 460.449 грн.59 коп./т.1 а.с.1-4,95-96/.

Свої вимоги мотивував тим, що 06.03.2012 року він достроково за ініціативою відповідача був звільнений з роботи з посади Генерального директора концерну «Військторгсервіс» за п.8 ст.36 КЗпП (підстави, передбачені контрактом), однак відповідач, в порушення ст.117 КЗпП, в день звільнення не виплатив позивачу вище зазначені кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року у позові відмовлено /т.1 а.с.138-141/.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не має будь-якої заборгованості перед позивачем, пославшись на довідку бухгалтерії концерну «Військторгсервіс» від 24.10.2017 року за №05/2204, згідно якої, заборгованість відповідача з виплати заробітної плати перед позивачем за період лютий-березень 2012 року відсутня /т.1 а.с.86/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року, як постановлене на неповно з"ясованих обставинах з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі /т.1 а.с.143-147/.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Отже, справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України)

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу в межах заявлених доводів, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які булим досліджені у судовому засіданні.

Між тим, судове рішення не відповідає нормам матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, і ухвалене без повно і всебічного з»ясування обставин, у зв»язку з чим, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, відповідно до наказу Міністра оборони України №449 від 28.07.2005 року, та трудового контракту №449 від 28.07.2005 року, був працевлаштований в державному господарському об»єднанні концерн «Військторгсервіс» на посаді генерального директора.

Заробітна плата позивача та інші умови трудових відносин передбачені сторонами в зазначеному трудовому контракті, який сторони не надали у зв»язку з його втратою.

Згідно наказу Міністра оборони України від 06.03.2012 року №124 (із змінами внесеними згідно наказу Міністра оброни України від 06.03.2012 року №137) позивач був звільнений з роботи за п.8 ст.36 КЗпП (підстави, передбачені контрактом) /т.1 а.с.10/.

У суді апеляційної інстанції позивач підтримав свої уточнення до позовної заяви, подані у суді першої інстанції, зазначивши, що при звільненні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого по 06 березня 2012 року, розмір якої він назвати не може, надбавку до посадового окладу за вислугу років у сумі 15.968 грн.27коп., інфляційні втрати у зв»язку з порушенням строків виплати заробітної плати у сумі 32.742 грн.82 коп., компенсацію за невикористані відпустки за 2011 та 2012 роки у розмірі 12.357 грн.84 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2012 року по 31.03.2017 року що становить 399.380 грн.63 коп., а всього на загальну суму 460.449 грн.59 коп.

На підтвердження того, що заробітна плата позивачу нараховувалась, позивачем суду надана письмова інформація Державної податкової інспекції у Солом»янському районі Головного управління ДФС у м.Києві від 18.12.2017 року за № 10//26/58-13-01-10, згідно якої, за січень-березень 2012 року позивачу нарахована заробітна плата у сумі 41.113 грн.19 коп., однак фактично було виплачено за указані три місяці заробітну плату у розмірі 16.572 грн.56 грн., та утримано податок у розмірі 6.268 грн.47 коп. /а.с.181/.

Указана інформація Державної податкової інспекції у Солом»янському районі Головного управління ДФС у м.Києві додатково підтверджена податковою інспекцією на запит суду /а.с. 187/.

Отже, судом встановлений беззаперечний факт, що позивачу за спірний період, тобто, з 01.02.2012 року по день звільнення - 06.03.2012 року, відповідачем нараховувалась заробітна плата, однак, як зазначає позивач, заробітна плата йому за указаний період в повному розмірі виплачена не була, як в день звільнення з роботи, так в подальший період, незважаючи на те, що позивач у 2013 році звертався до відповідача з заявою про виплату йому заборгованого заробітку при звільненні, що підтверджується його письмовим зверненням до відповідача від 04.07.2013 року/а.с.50/.

Указане звернення позивача ОСОБА_3 до відповідача концерна «Військторгсервіс» залишене без реагування.

Указана інформація податкової інспекції, щодо нарахування позивачу за спірний період заробітної плати та неповної її виплати, відповідачем не спростована і крім того, відповідач не навів суду будь-яких доказів того, що позивачу була виплачена заробітна плата та інші платежі при звільненні, зазначивши лише, що всі документи щодо працевлаштування позивача у концерні «Військторгсервіс» та документи, що підтверджують виплату позивачу заробітної плати з невідомих причин відсутні, а тому надати їх суду відповідач не має можливості.

Стверджуючи, що позивач при звільненні з роботи, викрав всі бухгалтерські документи з підприємства, представник відповідача не навів цьому будь-яких доказів, зазначивши лише, що в 2012 році відповідач звернувся з цього питання до правоохоронних органів, але подальше вирішення цього питання правоохоронними органами він не контролював.

При цьому, представник відповідача посилаючись на довідку від 24.10.2017 року за №05/2204, видану бухгалтерією концерна «Військторгсервіс», в судовому засіданні стверджував, що заборгованість за період лютий-березень 2012 року по заробітній платі перед позивачем у концерна «Військторгсервіс» відсутня/а.с.86/.

Колегія суддів, вирішуючи спір, критично ставиться до цієї довідки, оскільки вона підписана лише бухгалтером відповідача і без будь-якої аргументації. Крім того, указана довідка не узгоджується з дослідженими в судовому засіданні листами Державної податкової інспекції у Солом»янському районі Головного управління ДФС у м.Києві, згідно яких, підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі.

Також, колегія суддів звертає увагу на Довідку від 24.11.2017 року за №2508 за підписом Генерального директора концерну «Військторгсервіс» О.Г.Байди та Головного бухгалтера С.С.Лотоцької, згідно якої слідує, що в Концерні відсутні будь-які документи, які б підтверджували нарахування та виплату заробітної плати, зокрема, видаткові касові ордери, відомості на виплату заробітної плати, реєстри депонованої заробітної плати, відомості нарахування заробітної плати, табелі обліку робочого часу тощо/т.1 а.с.105/.

Дійшовши висновку, що невиплата заробітної плати позивачу при звільненні є фактом беззаперечним, а також, враховуючи, що роботодавець не навів доказів виплати позивачу нарахованої заробітної плати в повному розмірі за спірний період, що могло бути підтверджене шляхом надання суду платіжних відомостей з підписом позивача про отриману заробітну плату, чи інших бухгалтерських документів, з яких би слідувало, що заробітна плата в належному розмірі зарахована на картковий рахунок позивача, колегія суддів вважає, що порушені трудові права позивача повинні бути захищені відповідно до вимог закону.

Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Визначаючи розмір заборгованої заробітної плати позивача за період з 01.02.1012 року по 06.03.2012 року у сумі 13.450 грн.35 коп., колегія суддів виходить із вище зазначеної письмової інформації податкової інспекції, згідно якої дохід позивача з 01.01.2012 року по 31.03.2012 року склав 41.113 грн.19 коп. А, оскільки позивач працював за контрактом, в якому, за твердженням сторін, заробітна плата позивача визначена у вигляді твердого окладу, тому, суд вважає правомірним визначити місячний заробіток позивача у розмірі 11.614,9 грн.(41.113,19 - 6.268,48 : 3), та за 6 днів березня 2012 року - у розмірі 1.835грн.45 коп. (11.614,9 грн. : 21 х 6).

Тобто, не виплачено заробітну плату позивачу за лютий 2012 року та 6 днів березня 2012 року у розмірі 13.450 грн.35 коп.( 11.614,9 грн. + 1.835грн.45 коп.).

Отже, визначивши заборговану заробітну плату, яка не була виплачена позивачу в день звільнення у сумі 13.450 грн.35 коп., колегія суддів дійшла висновку і щодо правомірності вимог позивача щодо виплати на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті.

Відповідно до роз»яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв»язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача, або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахування спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що фактично заборгована заробітна плата позивача, яка не була йому виплачена в день звільнення, становить 13.450 грн.35 коп., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 1.014.752,64грн., виходячи з наступного.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, колегія суддів керується ст.117 КЗпП, та постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995року „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує кількість робочих днів періоду затримки розрахунку при звільненні, який складає 1.518 днів, з 07.03.2012 по 28.03.2018.

Згідно повідомлення Міністерства праці та соціальної політики у січні 2012 року та лютому 2012 року (останні повні два місяці перед звільненням) кількість робочих днів склала, відповідно, 20, та 21 день.

Крім того, виходячи із заробітку позивача за два останні місяці роботи перед звільненням, тобто, за січень та лютий 2012 року, що відповідно складає по 13.704 грн., встановлено, що одноденний заробіток позивача, складав 668грн.48 коп.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача, складає 1.014.752,64грн., виходячи із такого розрахунку:

13.704 грн. + 13.704 грн. = 27.408 грн. - зарплата позивача за останні місяці перед звільненням;

27.408 грн. : 41 дн = 668,48 грн.,

- де: 41 - кількість робочих днів за останні два місяці перед звільненням;

- 668,48 грн. - одноденна зарплата позивача;

668,48 грн. х 1.518 дн. = 1.014.752,64грн.

- де: 1.518дн.- кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні;

Оскільки позивач свого розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не надав, а за вище наведеним розрахунком, виконаним судом апеляційної інстанції, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є більшим за суму, яку вимагає позивач, колегія суддів, керуючись принципом диспозитивності, закріпленим в ч.1 ст.13 ЦПК України, вважає правомірним розглянути справу в межах заявлених позовних вимог, стягнувши середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому розмірі, який просив позивач.

Крім того, колегія суддів розглядає, як обґрунтовані вимоги позивача в частині індексації заборгованої заробітної плати за період з березня 2012 року по березень 2018 року, та доходить висновку про часткове задоволення позову в цій частині вимог, керуючись наступним.

Вирішуючи питання про стягнення індексації за несвоєчасно виплачену позивачу заробітну плату, суд керується ст.95 КЗпП та ст.33 Закону України «Про оплату праці», із змісту яких слідує, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Об»єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМ України від 17.07.2003 р. №1078).

Згідно до ч.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу(особи).

Листом ВССУ №708/0/4-13 від 7.05.2013 року роз»яснено, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У відповідності з Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМ України від 20.12.1997 року №1427 (зі змінами, внесеними постановою КМ України від 23.04.1999 року №692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1.01.1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на 1 відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Отже, розмір компенсація виплати заробітної плати позивачу відповідно до індексу споживчих цін за період з 01 лютого по 06 березня 2012 року становить 9.127грн.16коп., виходячи із такого розрахунку:

ПоказникиЗадані значення
Заборгована зарплата13.450 грн.35 коп.,
Період, за який розраховується індексація03.2012 - 03.2018
Базовий місяць (місяць підвищення тарифних ставок (окладів))02.2003
Індексація заробітної плати

(зразок розрахунку першого рядка - 1.073 х 169,7 : 100 = 1.820,88)

Період розрахунківКоефіцієнт індексаціїПрожитковий мінімум, грн.Сума індексації, грн.
03.2012169.71073.001820.88
04.2012169.71094.001856.52
05.2012169.71094.001856.52
06.2012169.71094.001856.52
07.2012169.71102.001870.09
08.2012169.71102.001870.09
09.2012169.71102.001870.09
10.2012169.71118.001897.25
11.2012169.71118.001897.25
12.2012169.71134.001924.40
01.2013169.71147.001946.46
02.2013169.71147.001946.46
03.2013169.71147.001946.46
04.2013169.71147.001946.46
05.2013169.71147.001946.46
06.2013169.71147.001946.46
07.2013169.71147.001946.46
08.2013169.71147.001946.46
09.2013169.71147.001946.46
10.2013169.71147.001946.46
11.2013169.71147.001946.46
12.2013169.81218.002068.16
01.2014169.71218.002066.95
02.2014169.71218.002066.95
03.2014169.71218.002066.95
04.2014169.71218.002066.95
05.2014175.11218.002132.72
06.2014184.21218.002243.56
07.2014195.01218.002375.10
08.2014195.01218.002375.10
09.2014199.21218.002426.26
10.2014199.21218.002426.26
11.2014210.21218.002560.24
12.2014217.71218.002651.59
01.2015223.71218.002724.67
02.2015233.41218.002842.81
03.2015243.71218.002968.27
04.2015262.01218.003191.16
05.2015301.11218.003667.40
06.2015357.21218.004350.70
07.2015367.31218.004473.71
08.2015367.31218.004473.71
09.2015367.31378.005061.39
10.2015367.31378.005061.39
11.2015367.31378.005061.39
12.2015367.31378.005061.39
01.2016374.31378.005157.85
02.2016374.31378.005157.85
03.2016374.31378.005157.85
04.2016374.31378.005157.85
05.2016374.31450.005427.35
06.2016401.81450.005826.10
07.2016401.81450.005826.10
08.2016401.81450.005826.10
09.2016401.81450.005826.10
10.2016401.81450.005826.10
11.2016401.81450.005826.10
12.2016422.41600.006758.40
01.2017422.41600.006758.40
02.2017422.41600.006758.40
03.2017442.21600.007075.20
04.2017442.21600.007075.20
05.2017442.21684.007446.65
06.2017462.31684.007785.13
07.2017462.31684.007785.13
08.2017462.31684.007785.13
09.2017479.71684.008078.15
10.2017479.71684.008078.15
11.2017479.71684.008078.15
12.2017497.71762.008769.47
01.2018497.71762.008769.47
02.2018497.71762.008769.47
03.2018518.01762.009127.16

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача - концерну «Військторгсервіс» на користь позивача ОСОБА_3 належить стягнути заборговану заробітну плату у сумі 13.450 грн.35 коп., суму індексації, на яку збільшений розмір заборгованої заробітної плати - 9.127, 16 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 409.545 грн.97 коп., а всього, у сумі 432.123 грн.48 коп., тим самим частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3.

В частині оскарження рішення суду першої інстанції про відмову у позові про стягнення надбавки до посадового окладу за вислугу років у розмірі 15.968 грн.27 коп. колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки сторони та позивач, зокрема, не надали суду будь-яких доказів щодо порядку її нарахування та виплати. Встановлення цієї надбавки та заборгованість по її виплаті, крім Акта ревізії від 19.01.2012 року за №234/40/3, підписаного лише інспектором відділу контролю за діяльністю державних підприємств Контрольно-ревізійного департаменту Міноборони України Стародубом Б.С. та позивачем ОСОБА_3, нічим не підтверджено, а тому суд критично ставиться до указаного Акта, та вважає його неналежним доказом для нарахування надбавки за вислугу років у сумі 15.968 грн.27коп./а.с.11-49/.

Також, з тих же підстав, суд не вбачає за можливе задовольнити апеляційну скаргу в частині відмови у позові про стягнення заборгованості за невикористану відпустку у сумі 12.357 грн.84 коп., оскільки позивач не надав суду будь-яких доказів, з яких можна було б дійти висновку - за який період та з якого заробітку слід вираховувати компенсацію невикористаних відпусток.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції, та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборговану заробітну плату, розмір якої з урахуванням індексації становить 22.577грн.51 коп., а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 409.545 грн.97коп., а всього, у сумі 432.123 грн.48 коп.

В решті рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Крім того, в порядку розподілу судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача концерну «Військторгсервіс» належить стягнути судовий збір в дохід держави у сумі 4.321 грн.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 141, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, задовольнити частково.

Скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 грудня 2017 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 до концерна «Військторгсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням інфляції та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухваливши в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з концерна «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_3 432.123 (чотириста тридцять дві тис. сто двадцять три)грн.48 коп.

В решті апеляційну скаргу відхилити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з концерну «Військторгсервіс» в дохід держави судовий збір у сумі 4.321 грн.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 березня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді