Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 635/3534/15-ц

провадження № 61-1445 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідачі:-садівниче товариство «Аква»,
-Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області,
третя особа-Управління Держгеокадастру в Харківському районі Харківської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області у складі судді Бобко Т. В. від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі суддів: Гальянової І. Г., Колтунової А. І., Зазулинської Т. П., від 24 березня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до садівничого товариства «Аква» (далі - СТ «Аква»), Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області, третя особа - Управління Держгеокадастру в Харківському районі Харківської області, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка НОМЕР_1, що розташована на території СТ «Аква», площею 0,0958 га, цільове призначення - ведення садівництва, на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 14 серпня 2001 року.

Рішенням виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради від 14 серпня 2001 року СТ «Аква було надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 41,9560 га, цільове призначення - ведення садівництва, та видано державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 10 лютого 2002 року Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №16.

Позивач вважає, що зазначені рішення та державний акт не відповідають чинному законодавству та порушують її право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, оскільки відповідно до чинного на той час законодавства, СТ «Аква» повинно було оформити право колективної власності на землі загального користування, а фактично СТ «Аква» за зазначеним рішенням отримало право постійного користування як на землі загального користування, так і на земельні ділянки членів кооперативу, в тому числі і земельну ділянку позивача, внаслідок чого земельна ділянка НОМЕР_1 одночасно була передана у власність позивача та у постійне користування СТ «Аква».

На підставі наведеного ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області № 137 від 14 серпня 2001 року, визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області 10 лютого 2002 року в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 16, яким СТ «Аква» надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 41,9560 га для ведення садівництва.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року в позові відмовлено. Крім того, відмовлено у задоволенні заяви представника СТ «Аква» Лаєвської М. Л. про стягнення витрат на правову допомогу.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту накладення меж належної їй земельної ділянки на межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні СТ «Аква». При цьому суд звернув увагу на те, що для встановлення таких обставин необхідні спеціальні знання, однак позивач не скористалася своїм процесуальним правом щодо надання доказів, зокрема висновку експерта або спеціаліста, з клопотаннями щодо призначення судової земельно-технічної експертизи до суду не зверталася.

Інших підстав для скасування рішення виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 14 серпня 2001 року № 138 та оспорюваного державного акта на право постійного користування землею в ході судового розгляду судом не встановлено, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Питання про застосування позовної давності за заявою представника відповідача Бакшеєвої А. В. судом не вирішувалося.

Вирішуючи вимоги заяви представника відповідача СТ «Аква», Лаєвської М. Л., про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4 100 грн, суд першої інстанції встановив факт відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, та дійшов висновків про відмову у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення її права власності на належну їй земельну ділянку внаслідок винесення оспорюваного в позові рішення та видачі оспорюваного правовстановлюючого документа.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі обґрунтування підстав позову, оскільки позивач, як на підставу позову, не посилалася на накладення її земельної ділянки та ділянки СТ «Аква».

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що рішення від 14 серпня 2001 року за № 138, на підставі якого відповідачеві видано оспорюваний правовстановлюючий документ, відсутнє в матеріалах справи і судами попередніх інстанцій таке рішення не досліджувалося, а тому висновки судів про його законність є передчасними та безпідставними.

Правом на подачу заперечень на касаційну скаргу сторони у справі не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 6 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (тут і далі - в редакції, чинній станом на 14 серпня 2001 року) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для садівництва.

Частиною першою статті 78 ЗК України (в редакції, чинній станом на 10 лютого 2002 року) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України (в редакції, чинній станом на 10 лютого 2002 року).

Статтею 7 ЗК України врегульовано питання щодо користування землею. Передбачено, що: постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку; у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності; у випадках, передбачених законодавством України і Республіки Крим, земля може надаватися в користування іншим організаціям та особам.

Частиною першою стаття 92 ЗК України (в редакції, чинній станом на 10 лютого 2002 року) визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 9 ЗК України передбачено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі.

Частиною першою статті 19 ЗК України визначено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Відповідно до вимог частини першої статті 123 ЗК України (в редакції, чинній станом на 10 лютого 2002 року) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Частиною шостою статті 19 ЗК України передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Аналогічне правило закріплено і нормами частини п'ятої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній станом на 10 лютого 2002 року), за якими надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною першою статті 22 ЗК України передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

За правилами частини першої статті 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Частинами першими статей 125 і 126 ЗК України (в редакції, чинній станом на 10 лютого 2002 року) визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Правовий аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави вважати, що станом на 14 серпня 2001 року (дата прийняття рішення виконавчого комітету про передачу земельної ділянки у постійне користування СК «Аква») та 10 лютого 2002 року (дата реєстрації права користування СК «Аква» на земельну ділянку) юридичні особи були наділені правом на отримання земельних ділянок у постійне користування із земель державної або комунальної власності, а також із земель, які перебували у власності чи користуванні інших осіб за обов'язкової умови попереднього вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому Законом.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що позивачеві ОСОБА_3 на праві власності з 14 грудня 2001 року належить земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0958 га, розташована на території Русько-Тишківської сільської ради СТ «Аква», ділянка НОМЕР_1, і ці обставини сторонами у справі не заперечуються.

Встановлено, що СТ «Аква» на праві постійного користування з 10 лютого 2002 року належить земельна ділянка для ведення садівництва площею 41,956 га згідно з планом землекористування, про що мститься інформація у відповідному державному акті на право постійного користування землею (а. с. 20-22).

Такий державний акт видано на підставі рішення виконкому Русько-Тишківської сільської Ради народних депутатів від 14 серпня 2001 року № 138.

Як зазначено вище, позивач ОСОБА_3 у позові просила суд визнати недійсним рішення виконкому Русько-Тишківської сільської Ради народних депутатів від 14 серпня 2001 року за № 137 і, як наслідок, визнати недійсним зазначений вище державний акт на право постійного користування землею СТ «Аква» (позовні вимоги не уточнювалися і не змінювалися).

Позов про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки, лише у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсним правовстановлюючого документа, виданого на підставі такого рішення, є належним способом захисту прав особи щодо такої земельної ділянки (висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду України: від 11 листопада 2014 року, справа № 21-493а14; від 30 вересня 2015 року, справа № 3-553гс15 (911/3396/14); від 06 жовтня 2015 року, справа № 21-1306а15; від 04 листопада 2015 року, справа № 457/1243/13-а).

В цьому випадку позивачем пред'явлено вимоги позову про визнання недійсним правовстановлюючого документа та визнання незаконними і скасування рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого оспорюваний правовстановлюючий документ не видавався (позов щодо рішення за № 137 у той час, коли спірний державний акт видано на підставі рішення за № 138), що є неприпустимим в контексті з наведеними вище нормами права і правовими висновками.

Відповідно до вимог статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність позивачем факту порушення її права на землю внаслідок прийняття оспорюваного рішення за № 137, як наслідок, видачею оспорюваного правовстановлюючого документа, є правильними по суті, законними і обґрунтованими, а тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик