Провадження № 2/537/153/2018
Справа № 537/5035/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.03.2018 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Дядечко І.І., за участі секретаря Грицькової Я.С., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кременчука цивільну справу позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики, -

встановив:

15.11.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, відповідно до якого просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь борг за договором позики від 26.05.2012 року у розмірі 50 400,00 грн. та за договором позики від 17.10.2013 року у розмірі 90 000,00 грн., всього 140 400,00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 26.05.2012 року відповідач ОСОБА_3 взяв у неї в борг 50 400,00 грн., про що ним була складена відповідна розписка, зазначену суму зобовязався повернути за першою вимогою. 17.10.2013 року відповідач також взяв у неї в борг 90 000,00 грн., у підтвердження чого також була складена розписка, дану суму зобовязався повернути на першу вимогу. 03.10.2017 року відповідачу було направлено письмові вимоги про виконання зобовязань, які він отримав 27.10.2017 року. Станом на 10.11.2017 року свої зобовязання за розписками відповідач не виконав. Таким чином враховуючи те, що відповідач зобовязання не виконав, просить стягнути з останнього на її користь заборгованість за договорами позики від 26.05.2012 року та 17.10.2013 року на загальну суму 140 400,00 грн.

Одночасно з позовною заявою позивач подала до суду заяву про забезпечення позову, згідно якої просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.12.2017 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Також, позивачем подано заяву про звільнення від сплати судового збору, в звязку зі станом здоровя та тяжким матеріальним становищем.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.12.2017 року відстрочено позивачу сплату судовго збору до ухвалення рішення по справі.

Позивач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила заяву, згідно якої, враховуючи її похилий вік та стан здоровя, просить справу розглядати у її відсутність, за участі представника адвоката ОСОБА_1

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, з підстав у ній зазначених, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутністю за участю представника адвоката ОСОБА_4 При цьому до судового засідання 29.03.2018 року адвокатом ОСОБА_4 направлено заяву, з якої вбачається, що відповідач розірвав угоду про надання правової допомоги, в звязку з чим адвокат ОСОБА_4 повноважень представника відповідача не має. Відповідач про причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направив.

На попередньому судовому засіданні 15.03.2018 року представник відповідача адвокат ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував, надав відзив відповідача на позовну заяву. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що позовна заява не обґрунтована та містить неправдиві відомості. Вказав, що з 1999 року він займається роздрібною торгівлею чоловічого одягу на ринку «Придніпровський» в м. Кременчук. Інколи брав товар для продажу у позивача, з якою він познайомився в 2002 році. У 2010 році ОСОБА_2С запропонувала відповідачу дістати товар за низькими цінами, на дану пропозицію він погодився та на підставі усної угоди він купував товар у позивача до 2012 року. У 2012 року торгівля погіршилась, відповідач не мав фінансової можливості розраховуватися за товар при його отриманні, в звязку з чим купував товар безпосередньо для реалізації та розраховувався з позивачем по мірі продажу. Так до травня 2012 року різниця між вартістю отриманого товару та розміром повернутих ОСОБА_2 коштів склала 50 400 грн. Після чого позивач сказала йому написати розписку про те, що він начебто взяв у неї в борг ці кошти, яку він написав, але фактично грошей від ОСОБА_2 не отримував. В жовтні 2013 року різниця між вартістю отриманого від позивача товару та сумою повернутих їй коштів зросла до 90 000,00 грн. Тоді він знову написав розписку про те, що начебто 17.10.2013 року взяв у борг 90 000,00 грн., при цьому позивачка повідомила, що розписку на 50 400,00 грн. знищить. З того дня відповідач більше товар у позивача не брав та по мірі реалізації товару продовжував повертати їй кошти. За його підрахунками до березня 2016 року він повністю розрахувався з ОСОБА_2 та попрохав її віддати розписки на що вона сказала, що вона їх загубила, письмово підтвердити повернення коштів відмовилась. Вважає, що в наданих позивачем розписках не міститься умови про отримання грошових коштів саме у борг, в звязку з чим вони не можуть підтверджувати факт укладення договорів позики, просить у задоволенні позову відмовити.

Позивачем відповідь на відзив надана не була.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Крім того зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Таким чином письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

26.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, на підтвердження якого надано розписку ОСОБА_3 від 26.05.2012 року та відповідно до якої відповідач взяв у позивача грошові кошти в сумі 50 400,00 грн. та зобовязувався повернути за першою вимогою.

17.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, на підтвердження якого надано розписку ОСОБА_3 від 17.10.2013 року та відповідно до якої відповідач взяв у позивача грошові кошти в сумі 90 000,00 грн. та зобовязувався повернути за першою вимогою.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання договорів позики.

03.10.2017 року позивач направила відповідачу письмові вимоги про виконання зобовязань від 26.05.2012 року та від 17.10.2013 року, де просила повернути їй грошові кошти в сумі 50 400,00 грн. та в сумі 90 000,00 грн. ОСОБА_4 вимоги відповідач отримав 27.10.2017 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового повідомлення.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Будь-яких доказів, які б підтверджували повернення вказаних грошових коштів відповідачем позивачу суду не надано. Також відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження обставин, що викладені ним у відзиві на позов.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем за вказаними договорами позики становить 140 400,00 грн. (50 400,00 грн. за договором позики від 26.05.2012 року та 90 000,00 грн. за договором позики від 17.10.2013 року).

Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що як встановлено судом, згідно укладених між сторонами договорів позики, відповідач ОСОБА_3 зобовязався повернути позики за першою вимогою позивача ОСОБА_2, однак за письмовими вимогами позивача вказані грошові кошти не повернув, відповідачем було порушено зобовязання передбачені договорами позики і заборгованість за вказаними договорами становить 140 400,00 грн., в звязку з чим суд, приходить до висновку, що позов є законним та обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, а сплату судового збору було відстрочено до ухвалення рішення по справі з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1 400,00 грн..

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 202, 207, 526, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: 39600, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованої та проживаючої за адресою: 39600, АДРЕСА_2, заборгованість за договором позики від 26.05.2012 року в сумі 50 400 грн. 00 коп. та за договором позики від 17.10.2013 року в сумі 90 000 грн. 00 коп., всього 140 400 грн. 00 коп. (сто сорок тисяч чотириста грн.. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: 39600, АДРЕСА_1, на користь держави судовий збір в сумі 1 400 грн. 00 коп. (одна тисяча чотириста грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Враховуючи пункт 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30.03.2018 року

Суддя І.І. Дядечко