Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 665/1064/15-ц

провадження № 61-2972св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 2 березня 2016 року у складі суддів: Колісниченка А. Г., Вербицької Л. І., Радченка С. В.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року справу № 665/1064/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 665/1064/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно. Позовна заява мотивована тим, що в квітні 2008 року ОСОБА_2 самовільно, не маючи на це жодних правових підстав, вселився в належний позивачу будинок за адресою АДРЕСА_1. Вселившись до вказаного будинку, відповідач самостійно розпорядився належними позивачу речами, які в той час знаходились в будинку, передавши їх третім особам. У травні 2015 року ОСОБА_1, повернувшись до належного йому будинку за адресою АДРЕСА_1, пред'явив відповідачу вимоги про виселення з будинку та відшкодування вартості його речей, якими відповідач самовільно розпорядився. Відповідач в свою чергу запропонував залишити свої речі в якості відшкодування вартості речей позивача. На підставі чого був укладений усний договір. У зв'язку з чим, позивач просив суд визнати право власності на майно, а саме: меблі, побутову та оргтехніку, що знаходиться у позивача по АДРЕСА_1 на загальну сум 93 600 грн.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 в якому просив у задоволенні первісного позову відмовити та зобов'язати позивача усунути перешкоди у здійсненні відповідачем права користування та розпорядження майном, що належить йому на праві власності, яке знаходиться по АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_1 відмовився надати йому можливість вивезти речі з будинку. Ніяких угод, щодо дарування йому належного відповідачеві майна ні в письмовій, ні в усній формі вони не укладали.

11 січня 2016 року рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження своїм майном. Зобов'язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 належне йому майно, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що поведінка відповідача не засвідчує його волю до настання правових наслідків щодо безоплатної передачі спірного майна у власність позивача. Згідно статті 208 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Вартість спірного майна становить 93 600 грн, що перевищує допустиму суму, на яку можливо вчиняти правочини між фізичними особами на підставі усного договору. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів про вчинення між сторонами правочину про передачу відповідачем майна у власність позивача, а тому суд зробив висновок, що вимоги первісного позову необґрунтовані і задоволенню не підлягають.

2 березня 2016 року рішенням апеляційного суду Херсонської області рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 11 січня 2016 року, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 щодо зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження майном, зобов'язання ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 належне йому майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено у зазначеній частині нове рішення, яким ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем і відповідачем не було надано суду допустимих, належних та достатніх доказів, які б достовірно підтверджували склад, вартість спірного майна, а також його приналежність конкретній особі.

1 квітня 2016 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення апеляційного суду Херсонської області від 2 березня 2016 року скасувати, а рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 11 січня 2016 року залишити без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального прав та порушені норми процесуального прав. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, проігнорували ряд обставин, а саме, що ОСОБА_1 визнає право власності на майно за ОСОБА_2, але відмовляється надати можливість забрати майно; ніякого договору про відчуження майна не було.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що 14 вересня 2005 року ОСОБА_1 придбав будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за 5 000 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 квітня 2015 року власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 У 2008 році позивач виїхав до Туреччини, а відповідач вселився у цей будинок де і проживав до 2015 року. ОСОБА_1 з 2008 року по 2015 рік в с. Надеждівка Чаплинського району Херсонської області не приїздив і не цікався будинком і наявністю чи відсутністю у ньому меблів та побутової техніки.

19 травня 2015 року позивач приїхав до належного йому будинку і в присутності свідків почав вимагати, щоб відповідач ОСОБА_2 залишив будинок. Відповідач виконав цю вимогу і не склав опису майна, яке залишалось у будинку, не заявив у присутності голови сільради та працівників міліції, про присутність яких в той час в будинку повідомляє сам відповідач у зустрічному позові, про свій намір забрати свої речі в момент виселення або пізніше, не погодив з позивачем час та спосіб повернення свого майна з будинку позивача. Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти укладення будь-якої усної угоди з позивачем ОСОБА_1, адже ніколи не мав такого наміру.

Згідно частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Тому колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що ОСОБА_2 не довів обставин необхідних для задоволення його зустрічного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 2 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат