Справа №469/1454/16-ц 22.03.2018
Провадження №22-ц/784/379/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 469/1454/16-ц

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О.., Лівінського І.В.

із секретарем - Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_2

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС-Зерно»

про захист трудових прав

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області, постановлене під головуванням судді Гапоненко Н.О. 15 грудня 2017 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення виготовлено 20 грудня 2017 року,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ТОВ «ТІС-Зерно» про захист трудових прав.

В обґрунтування позову зазначала, що з 27 січня 2011 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ТІС-Зерно». 30 червня 2016 року наказом № Z-000000015 звільнена з роботи за ст.38 КЗпП України. При звільненні, з вини відповідача їй не було видано трудову книжку.

Посилаючись на викладене а також те, що у зв'язку з відсутністю трудової книжки вона не може працевлаштуватися, забезпечити себе коштами, втрачає кваліфікацію та має напружені відносини в сім'ї, через що погіршується її стан здоров'я, чим їй завдано моральної шкоди, позивач просила зобов'язати відповідача видати їй дублікат трудової книжки з відновленими записами про її трудову діяльність, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 15 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірну оцінку доказів, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ТІС-Зерно» посилаючись на те, що викладені позивачем в апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності та не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, просили залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу, а тому й відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених положеннями ч. 5 ст. 235 КЗпП України.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № Z-000000015 від 29 червня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України з 30 червня 2016 року.

Оскільки ОСОБА_2 в день звільнення була відсутня на роботі, копія наказу про її звільнення в порядку вимог ч.2 ст.47 КЗпП України їй не вручалась, трудова книжка в цей день нею отримана не була.

Якщо працівник в день звільнення був відсутній на роботі, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, (далі - Інструкція).

Проте, належних та допустимих доказів, які б свідчили про направлення на адресу позивача поштового повідомлення із вказівкою отримання трудової книжки матеріали справи не містять.

26 липня 2016 року ОСОБА_2 направила на ім'я директора ТОВ «ТІС-Зерно» Чобітька І.В. заяву про видачу трудової книжки (а.с.5), а 17 серпня 2016 року заява щодо невидачі трудової книжки при звільненні була направлена на ім'я начальника Головного управління Держпраці в Одеській області (а.с.6-8).

За результатами розгляду заяви Головним управлінням Держпраці в Одеській області позивачу була направлена відповідь, зі змісту якої вбачається, що інспектором з кадрів ОСОБА_4 надано письмове пояснення, відповідно до якого нею була втрачена трудова книжка ОСОБА_2 при невиявлених обставинах. На даний момент триває відновлення трудової книжки. Всі відомості, окрім запису про працю в Донецькому комбінаті хлібопродуктів з 1990-1997 р.р. відновлено за формою ОК-5, виданою Пенсіонним фондом України.

Крім того у зазначеній відповіді вказано, що 2 серпня 2016 року адміністрацією товариства отримано заяву ОСОБА_2 від 26 липня 2016 року з проханням видати їй трудову книжку, яку не видали при звільненні. Листом від 5 серпня 2016 року позивачу роз'яснено про можливість отримання дубліката втраченої трудової книжки із записами про два останніх місця роботи, а також їй було роз'яснено, що після повного відновлення відомостей про її трудовий стаж їй буде видано повний дублікат (а.с.9-10, 43).

Проте, доказів, які б безперечно свідчили про отримання позивачем листа від ТОВ «ТІС-Зерно», датованого 5 серпня 2016 року, матеріали справи не містять.

До того ж, ОСОБА_2 в засіданні судової колегії заперечувала факт отримання такого листа та пояснила, що відсутність відповіді на звернення, стало підставою для звернення позивача до Головного управління «Держпраці» 17 серпня 2016 року, а в подальшому і до суду.

За такого, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 відмовилась від отримання дублікату трудової книжки.

Надані відповідачем докази, а саме кур'єрське повідомлення від 5 липня 2016 року про нібито неможливість вручення повідомлення про необхідність отримання трудової книжки ( а.с. 119), акт від 4 липня 2016 року про відмову працівника від отримання дубліката трудової книжки у зв'язку зі звільненням (а.с.120), разова перепустка № 1350 від 4 липня 2016 року, видана ТОВ «ТІС-Зерно» на ім'я ОСОБА_2 (а.с.121), не можна вважати належними та допустимими, оскільки вони спростовуються іншими матеріалами справи.

Зокрема, під час проведення перевірки ТОВ «ТІС-Зерно» за зверненням ОСОБА_2, Головним управлінням Держпраці в Одеській області не встановлено обставин щодо направлення відповідачем позивачу листа від 5 липня 2016 року про необхідність отримання трудової книжки, або відмову позивача отримати дублікат трудової книжки 4 липня 2016 року, про що свідчить акт перевірки проведений управлінням (а.с.38-39).

До того ж, інспектор відділу кадрів ТОВ «ТІС-Зерно» ОСОБА_4 про наявність таких документів на час проведення перевірки Управлінням «Держпраці» не зазначала, та не надавала їх для огляду.

Наявність перепуски на ім'я ОСОБА_2 на 4 липня 2016 року не може свідчити про те, що позивач в цей день відвідувала товариство, оскільки жодних доказів про отримання такої перепустки чи звернення за отриманням, матеріали справи не містять.

Крім того, ОСОБА_2 у судовому засідання наполягала на тому, що 4 липня 2016 року вона взагалі не була підприємстві та не відмовлялась від отримання трудової книжки. Також позивач пояснила, що дані про свій загальний трудовий стаж з Пенсійного фонду, необхідний для видачі дублікату трудової книжки, вона надала відповідачу лише у серпні місяці 2016 року, а тому твердження відповідача про наявність дублікату трудової книжки станом на 4 липня 2016 року не можна вважати доведеними.

Що стосується кур'єрського повідомлення від 5 липня 2016 року, то це повідомлення не містить даних про те, що позивач його отримала, а навпаки свідчить про неможливість його вручення останній.

Проаналізувавши зазначені обставини в їх сукупності з іншими доказами, колегія суддів не може прийняти до уваги надані відповідачем докази на підтвердження факту відсутності їх вини у затримці видачі трудової книжки.

Разом з тим, листом інспектора з кадрів від 31 березня 2017 року відповідачем повторно повідомлено позивачку про можливість отримання дубліката трудової книжки у відділі кадрів ТОВ «ТІС-Зерно» або шляхом пересилання поштою за згодою позивача (а.с.56).

Позивач відмовилася від отримання дубліката трудової книжки запропонованими відповідачем способами, про що направила відповідачу повідомлення листа від 11 квітня 2017 року (а.с.54).

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи позивач погодилась на отримання дублікату трудової книжки поштою та 11 грудня 2017 року трудова книжка була отримана останньою, про що свідчить відповідна розписка.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що дублікат трудової книжки в період з 30 червня 2016 року по 31 березня 2017 року не був вручений позивачу саме з вини відповідача, а тому відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за вищезазначений період у сумі 58 837 грн. 55 коп. з подальшим відрахуванням обов'язкових платежів (191 робочий день х 308 грн. 05 коп. середньоденна заробітна плата згідно довідки ТІС «Зерно» ( а.с. 51) = 58 837 грн. 55 коп.).

Колегія суддів не може погодитися з доводами позивача про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період до 11 грудня 2017 року, оскільки позивач була повідомлення про можливість отримання дублікату трудової книжки 31 березня 2017 року та мала таку можливість, проте не скористалася своїм правом, а тому вина відповідача у затримці видачі трудової книжки за вказаний період відсутня.

У зв'язку з тривалою затримкою трудової книжки позивач не мала можливості працевлаштуватися, забезпечити себе коштами, втратила кваліфікацію, мала напружені відносини в сім'ї, через що погіршився її стан здоров'я, чим їй завдано моральної шкоди.

Враховуючи, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та не дав їм належної оцінки, у зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Оскільки питання щодо видачі дублікату трудової книжки вирішено сторонами у позасудовому порядку, то колегія суддів не вбачає підстав для ухвалення судового рішення з цього приводу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, понесені позивачем судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 1920 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 15 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженої відповідальністю «ТІС-Зерно» на користь ОСОБА_2 58 837 грн. 55 коп. середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки з подальшим відрахуванням з зазначеної суми обов'язкових платежів та 3000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТІС-Зерно» на користь ОСОБА_2 1920 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О.Данилова

І.В.Лівінський