АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/5071/17 Головуючий суддя І інстанції Сілантьєва Е. Є.
Провадження № 22-ц/790/1830/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бровченка І.О., Бурлака І.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Харківводоканал», третя особа - Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив припинити виставлення йому відповідачем боргу по оплаті за послугу водопостачання та водовідведення понад встановлені соціальних норм, яке порушує його право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кількість наданої йому послуги, і встановити, що, за відсутності договірних відносин на надання житлово-комунальних послуг, позивач не може бути визнаний боржником перед КП «Харківводоканал» до прийняття судом відповідного рішення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він отримує житлово-комунальну послугу водопостачання та водовідведення, та в силу ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є споживачем. Зазначив, що викладене доводиться доданими до позову копією повідомлення про призначення субсидії № 28214 та копією квитанції по оплаті за послугу водопостачання та водовідведення (каналізації) від 12 жовтня 2017 року. У той час, коли норми водоспоживання та водовідведення не перевищували соціальні норми, він сплатив відповідну суму грошей, що надалі стало прийняттям пропозиції укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг водопостачання та водовідведення на запропонованих тоді умовах. Надалі відповідачем були запропоновані зміни норм споживання, тарифів і загальної вартості послуг, які, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є істотними умовами договору. Він не прийняв запропоновані зміни, не переукладав договір на нових істотних умовах і досі перебуває з відповідачем в договірних відносинах на раніше прийнятих умовах. З недавніх пір КП «Харківводоканал» стало пред'являти йому вимоги з оплати за послуги на умовах, за якими він з відповідачем не домовлявся і кваліфікує це як «борг», з чим він не згоден.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017року відмовлено у задоволенні позовних ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати, та ухвалити нове рішення або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначив, що оскаржуване рішення не містить позиції позивача, викладеної у позовній заяві, що суперечить вимогам п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України.

Вказав, що у відповідача відсутнє право нав'язувати позивачеві споживання та оплату послуг в об'ємах, що перевищують необхідні позивачеві соціальні норми, оскільки відсутній договорі про надання послуг в таких об'ємах. Послався на те, що судом не було надано належної оцінки доказам, на яких ґрунтується його позиція. Зауважив, що судом не було застосовано належні положення ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509, ч. 1 ст. 510 ЦК України. Зазначив, що судом не було наведено у рішенні норм матеріального права, яким він керувався при ухваленні оскаржуваного рішення.

КП «Харківводоканал» було подано заперечення на апеляційну скаргу, в якій просять скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Послались на ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» за якими споживачем є, зокрема, фізична чи юридична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу, що є підставою для нарахування оплати за вказані послуги, керуючись ч. 2 ст. 32 вказаного Закону та Методикою визначення нормативів постачання питної води населенню, затвердженої наказом Держжитлокомунгоспу України від 27.09.2005 № 148.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності всіх учасників справи, належним чином повідомлених про її розгляд, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуг центрального постачання холодної води та централізованого водовідведення, які надає Комунальне підприємство «Харківводоканал».

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 звертався до суду з позовом та просив суд визнати незаконним та припинити пред'явлення позивачу з боку відповідача зобов'язань щомісячної сплати за 8,1 куб.м. водопостачання та 11,1 куб.м. водовідведення. При цьому посилався на те, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 та не укладав з відповідачем договору на надання та сплату послуг водопостачання в кількості 8,1 куб.м. та водовідведення в кількості 11,1 куб.м. на місяць, і тому в силу ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у нього не виникло перед відповідачем зобов'язання по сплаті за таку кількість водопостачання та водовідведення. Його волевиявлення було направлено на отримання послуг водопостачання та водовідведення в кількості, передбаченій Постановою Кабінету Міністрів України № 409 від 06.08.2014 року, а саме в розмірі встановлених державою соціальних норм водопостачання в кількості 2,4 куб.м. та водовідведення в кількості 4,0 куб.м. Крім того, він фактично не користувався вказаними послугами в кількості понад встановлених соціальних норм водопостачання та водовідведення, та на неодноразові звернення позивача відповідачем жодних доказів щодо кількості фактично використаних позивачем послуг водопостачання та водовідведення помісячно не надано.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року, яке залишене без змін Ухвалою судової колегії судової палати апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2017 року, у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, районний суд свої висновки мотивував тим, що звертаючись до суду позивач не зазначив, які права його, як споживача були порушені. Наявність заборгованості позивача перед позивачем не може вважатися порушенням прав позивача. Фіксування наявності боргу перед КП «Харківводоканал» є лише фіксацією КП «Харківводоканал» існування боргу, не встановлює будь-яких обов'язків, тому визнання позивача таким що не є боржником перед КП «Харківводоканал» є неспроможним та таким, що не знайшло свого підтвердження під час слухання справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Положенням п. 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 9 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Вимогам ст. 263 ЦПК України оскаржуване рішення відповідає.

У відповідності зі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію, інші послуги) стягується, крім квартирної плати, по затвердженим у встановленому порядку тарифам.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. (абз. 10, 13 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».)

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідають визначені пунктами 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язки споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

ОСОБА_3 не заперечувалось, що він споживає послуги, які надаються відповідачем, та те, що між ними склались договірні правовідносини.

Відповідно до пунктів 17, 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України № 630 від 21.07.2005 року послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показання засобів обліку води.

Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

З огляду на те, що помешкання ОСОБА_3 не обладнане засобами обліку води, то плата за послуги водопостачання та водовідведення йому нараховується згідно нормативів (норм) споживання вказаних послуг.

Норми водопостачання та водовідведення встановлені рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області «Про затвердження нормативів (норм) водопостачання та водовідведення для населення в разі відсутності засобів обліку води» від 28.12.2016 № 901.

Вказані норми позивачем спростовані не були.

З огляду на викладене, відповідач уповноважений при нарахуванні плати за комунальні послуги, надані позивачеві, керуватись даними нормативами, тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що відсутні підстави для припинення нарахування номінальної заборгованості ОСОБА_3 за спожиті послуги.

Однак, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що в рамках даної справи ОСОБА_3 поставив питання не про захист цивільного права, а про захист цивільного інтересу, що прямо передбачено нормами ч. 2 ст. 15 та ст. 16 ЦК України.

Тому районний суд безпідставно вказав, що такий захист цивільного інтересу не передбачений цивільним законодавством.

Проте, така помилка суду є формальною, та загалом не вплинула на вірність висновків суду про відсутність підстав у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, що в порядку вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення без задоволення апеляційної скарги і залишення рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389- 392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26.03.2018.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.О. Бровченко.

І.В. Бурлака.