Дата документу 20.03.2018
Справа № 334/4371/14-ц
Провадження № 2/334/241/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Добрєва М.В.,

при секретарі Матвієнко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 15.05.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, де зазначив, що 01.03.2010 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, оформлений розпискою від 01.03.2010 р. Відповідно до умов даної угоди, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму коштів у позику в розмірі 20000грн., які зобовязався повернути в строк до 01.04.2010 року. Останнє погашення заборгованості у розмірі 1000 грн. відбулося 22.07.2011 року. Заборгованість за вказаним договором позики складає 19000 грн.

Також, 17.07.2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений ще один договір позики, оформлений розпискою від 17.07.2010 р. Відповідно до умов даної угоди, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму коштів у позику в розмірі 27000 грн., яку ОСОБА_2 зобовязався повернути.

Враховуючі ті обставини, що у договорі позики, оформленої розпискою від 17.07.2010р., помилково вказана дата повернення позичених коштів, яка вже минула («17.06.10»), позивач вважає, що в угоді строк повернення позики не був встановлений.

19.03.2014 року на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення була надіслана вимога про повернення позики. Проте, до теперішнього часу така вимога залишилася без відповіді, а позика не повернута.

Тому, відповідно до уточнених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача суму позики за двома борговими розписками у розмірі 46000,00грн., а також у відповідності до ст.625 ЦК України, три проценти річних від суми боргу за весь час прострочення виконання зобовязання, які складають: за позикою, оформленою розпискою від 01.03.2010 р. 3631,39грн.; за позикою, оформленою розпискою від 17.07.2010 р. - 1361,06грн., суму інфляційних збитків за час прострочення виконання зобовязання, яка становить: за позикою, оформленою розпискою від 01.03.2010р. 18592,67грн.; за позикою, оформленою розпискою від 17.07.2010р. - 22218,32грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 918,03грн.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити за мотивами, вказаними в позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не зявився, у попередніх судових засіданнях, представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала, та заявляла клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом, з пропуском строків установлених статтею 257 ЦК України. З цих підстав просила суд відмовити позивачу у задоволені позову.

Вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши всі докази у сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 01.03.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у сумі 20000,00грн., що підтверджується розпискою. Відповідно до розписки відповідач зобовязався повернути суму позики до 01.04.2010р. Суд приймає як належний доказ надану позивачем розписку про отримання позичених коштів ОСОБА_2 (а.с.41).

Позивач, посилається на те, що за розпискою від 01.03.2010 р. відповідач 22.07.2011 року сплатив заборгованість у розмірі 1000,00грн.(а.с.42). Вказаний факт не підтверджується належними доказами, оскільки відомості щодо отримання 1000,00грн., внесені до копії розписки та посвідчені лише позивачем.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 15.05.2014 року (а.с.2)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

За договором позики укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01.03.2010 року, строк позовної давності сплив 01.04.2013року.

Крім того, 17.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений ще один договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у сумі 27000,00грн., що підтверджується розпискою. Відповідно до розписки відповідач зобовязався повернути суму позики до 17.06.2010р. Суд приймає як належний доказ надану позивачем розписку про отримання позичених коштів ОСОБА_2 (а.с.40), а також приймає до уваги, що дата повернення коштів зазначена у розписці менша за поточну, що скоріше за все, є технічною помилкою.

Однак враховуючи, той факт, що вказані правовідносини, мають антологічний правовий характер з правовідносинами, що виникли між сторонами 01.03.2010р., суд виходить з того, що зазначаючи у розписці дату повернення позики, сторони бажали надати цим правовідносинам строковий характер.

В цьому випадку, початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Виходячи з того, що за розпискою від 01.03.2010р. було встановлено місячний термін повернення позики, та те що на час укладання договору позики від 17.07.2010р., відповідачем вже були порушені умови договору від 01.03.2010р., суд вважає за доцільне вважати строком повернення коштів за договором позики від 17.07.2010р. 17.08.2010р.

Зважаючи на викладене, за договором позики укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17.07.2010 року, строк позовної давності сплив 17.08.2010року.

Отже позов подано після спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позивач знав про наявність боргу, мав змогу вчасно подати позовну заяву, отже поважних причин пропуску строків позовної давності він не мав.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити у відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263, 264, 265, 268, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Добрєв М. В.