Справа № 462/86/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6705/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Струс Л.Б.

секретар Іванова О.О.

З участю:представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 02 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айпіє-Л» про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про забезпечення позову відмовлено за безпідставністю.

Ухвалу оскаржив позивач ОСОБА_5

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з ухвалою, вважає її незаконною та необгрунтованою. Стверджує, що оскільки відповідач у відносинах з ним діє недобросовісно, у нього є всі підстави вважати, що існує реальна загроза невиконання майбутнього рішення суду у зв'язку з чим була подана заява про забезпечення позову. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд не врахував, що з метою уникнення відповідальності відповідач демонтував належне йому приміщення, що стверджуєтья належними доказами, а саме ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.04.2016 року у справі №914/368/16. Зазначає, що постановляючи ухвалу суд не врахував вимоги ст.57 ЦПК України, не зазначив на підставі яких доказів дійшов такого висновку та надав перевагу правам осіб, що перебувають у трудових відносинах з відповідачем над його правами, що не входить до компетенції суду. Відтак постановляючи ухвалу суд порушив норми процесуального права. Просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задовлення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При розгляді справи в суді першої інстанції суд керувався приписами ЦПК України в редакції 2004 року, на відповідність яким перевіряється судом апеляційної інстанції оскаржувана ухвала.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_5 звернувся з позовом до ТзОВ «АЙПІЄ-Л» про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та відповідачем 08.05.2008 року було укладено попередній договір №3/101 купівлі продажу нежитлового приміщення №240 загальною площею 16,25 м. кв. в м. Львові на вул. Щирецька, 36, торговий центр «Калина». За умовами договору відповідач зобовязався до 31 січня 2017 року продати йому вказане вище нежитлове приміщення за ціною 126 760,00 грн. Стверджує, що з своєї сторони він виконав умови договору та до 09.10.2008 року сплатив трьома платежами суму 126 760 грн., що еквівалентно 25100 доларів США, а відповідач ухилився від виконання попереднього договору для оформлення купівлі продажу нежитлового приміщення та відмовився переоформити у його власність нежитлове приміщення. Станом на 20 листопада 2015 року приміщення, яке мало бути продано йому, вже перебуває у іншої особи. Відтак, відповідач безпідставно набув кошти на підставі усного договору купівлі продажу від 2005 року, попереднього договору купівлі-продажу від 08.05.2008 року, а також договорів оренди, а тому просив позов задовольнити.

02 липня 2016 року позивач подав заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначав, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.04.2016 року встановлено, що нежитлове приміщення, яке було предметом договору купівлі-продажу від 08.05.2008 року та на підставі якого заявлений позов відповідачем демонтовано, а відтак у позивача є всі підстави вважати, що відповідач діє відносно позивача недобросовісно з метою уникнення відповідальності та повернення отриманих коштів. Відтак просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на банківські рахунки ТзОВ «АЙПІЄ-Л» та накласти арешт і заборонити вчиняти будь-які дії по відчуженню, обтяженню, внесення в заставу тощо нерухомого майна: будинку ТЦ «Новинка» і ТЦ «Калина» ТВК «Південний», що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Щирецька, 36.

Колегія суддів перевіривши ухвалу на відповідність вимогам процесуального права дійшла висновку, що така підлягає скасуванню, враховуючи наступне.

Згідно з ч.1-3 ст.151 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час звернення з заявою та постановлення ухвали) суд за заявою осіб,які беруть участь у справі,може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову, зокрема, має бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та не вказано співрозмірність вжитих заходів забезпечення позову із предметом спору.

Такий висновок суду є помилковим, оскільки процесуальним законом не передбачено обовязку заявника подавати докази до заяви про забезпечення позову.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Однак постановляючи оскаржувану ухвалу, суд усунувся від зясування вказаних вище обставин, обмежившись лише формальним посиланням на неподання позивачем доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання майбутнього судового рішення. Крім цього, не дано оцінки жодному з доводів зазначених у клопотанні позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Відтак ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням клопотання про забезпечення позову на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.6, 376 ч.1 п.3, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 02 липня 2016 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для вирішення зазначеного питання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

ОСОБА_6