Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 317/1925/14-ц

провадження № 61-2578 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Запорізький міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, що діє в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції в Запорізькій області,
треті особи: ОСОБА_5, Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, ОСОБА_6, обслуговуючий садівничий кооператив «Гриф-2006», Запорізька районна державна адміністрація,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області у складі судді Мінгазова Р. В., від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі суддів: Гончар М. С., Стрелець Л. Г., Савченко О. В., від 28 січня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року Запорізький міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів в природоохоронній сфері в інтересах держави, в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області (далі - ГУ Держземагентства у Запорізькій області) подав до суду позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції в Запорізькій області (далі - РС Запорізького РУЮ в Запорізькій області), треті особи: ОСОБА_5, Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області (далі - ДІ СГ в Запорізькій області), ОСОБА_6, обслуговуючий садівничий кооператив «Гриф-2006» (далі - ОСК «Гриф-2006»), Запорізька районна державна адміністрація (далі - Запорізька РДА), про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та повернення її власнику.

Позовні вимоги мотивував тим, що проведеною перевіркою за участю спеціалістів ДІ СГ в Запорізькій області встановлені порушення земельного законодавства при виділенні земельних ділянок на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Розпорядженням голови Запорізької РДА від 03 березня 2007 року № 2/51, на виконання якого членам ОСК «Гриф-2006» передано у власність земельні ділянки за рахунок земель ОСК «Гриф-2006», зокрема, ОСОБА_3 в районі проспекту Радянський м. Запоріжжя передано у власність земельну ділянку № 23 площею 0,1001 га, для ведення садівництва та видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 02 березня 2007 року.

Надалі ОСОБА_3 передав зазначену земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 22січня 2008 року № 97 на користь ОСОБА_5, про що останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 26червня 2008 року НОМЕР_2та здійснено його державну реєстрацію.

В подальшому ОСОБА_5 передав вказану земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 05травня 2009 року № 1777 на користь ОСОБА_4, який зареєстрував своє право власності на земельну ділянку.

Зазначає, що розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 03 березня 2007 року № 2/51 постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року скасовано. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку всупереч нормам статей 118, 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), у зв'язку з чим державний акт НОМЕР_1 підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_3 відведено земельну ділянку, яка не перебувала у його користуванні на підставі технічної документації із землеустрою та без розроблення проекту землеустрою.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1001 га, від 20 березня 2007 року НОМЕР_3, виданий ОСОБА_3; скасувати запис про державну реєстрацію вказаного державного акта; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1001 га, від 26 червня 2008 року НОМЕР_4, виданий ОСОБА_5 Я; скасувати запис про державну реєстрацію вказаного державного акта; скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_7 від 23 травня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,на підставі якого здійснено реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_4; скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4права власності на спірну земельну ділянку; скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_8 від 19 вересня 2013 року, на підставі якого здійснено реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_4 на підставі дубліката договору купівлі-продажу; скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку; витребувати у ОСОБА_4 спірну земельну ділянку, розташовану на території Долинської сільської ради, за межами населеного пункту, для ведення садівництва, площею 0,1001 га, на користь ГУДержзсмагентства у Запорізькій області до земель державної власності.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено не правову (протизаконну) поведінку відповідачів при набутті права власності на спірну земельну ділянку, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Справа переглядалася апеляційним судом неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування немає. Суд апеляційної інстанції зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі всуперея правам власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Запорізької області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, прокурор посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що судами не надано належної оцінки доказам та суттєвим обставинам справи.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

17 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із пунктом 6 статті 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідно до частини першоїстатті 126 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ.

Судами установлено, що згідно з рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07 листопада 2013 року у справі № 317/2795/13-ц на підставі розпорядження від 22 грудня 2006 року № 14/526, між ОСК «Гриф-2006» (як орендарем) та Запорізькою РДА (як орендодавцем) 30 січня 2007 року укладено договір оренди землі, терміном на 12 років, який зареєстровано в Запорізькій регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі внесено запис від 05 лютого 2007 року. Зазначений договір не визнавався недійсним та не оскаржувався сторонами.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року», Першого протоколу і протоколів № №2, 4,7 і 11 Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймі «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства»майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Положеннями статті 123 ЗК України, посиланням на які, зокрема, обґрунтовано позов, визначенопорядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності маєбути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника (постанова Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13).

У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про те, що при виділенні у власність ОСОБА_3 земельної ділянки розроблення землеустрою не вимагалося. Однак судами установлено, що на момент виникнення вказаних правовідносин вони регулювалися чинним на той момент законодавством.

Також прокурор посилається у касаційній скарзі на те, що у порушення вимог законодавства дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо передання громадянам у власність земельних ділянок не надавався, а тому у випадку надання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належної їй земельної ділянки, такий акт визнається недійсним. Також прокурор посилається на те, що, звертаючись із позовом до суду, має на меті задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення до державної власності незаконно відчужених земель та зазначає, що протиправне вилучення із державної власності земельних ділянок є перешкодою для правомірного набуття їх іншими громадянами.

Однак судами належним чином оцінено вказані доводи та зазначено, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Крім того, судами установлено, що розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03 березня 2007 року членам ОСК «Гриф-2006» передано у власність земельні ділянки за рахунок земель ОСК «Гриф-2006», зокрема ОСОБА_3 для ведення садівництва. На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, в подальшому, земельну ділянку відчужено ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2008 року, а пізніше відчужено ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2009 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 03 березня 2007 року № 2/51 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Гриф-2006» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» - скасоване. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2015 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Крім того, позивачем в ційсправі не доведена не правова (протизаконна) поведінка відповідачів при набутті права власності на спірну земельну ділянку, оскільки, серед іншого, постановою Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2015 року скасовано судові рішення, якими спірне розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03 березня 2007 року про передачу у власність членам ОСК «Гриф-2006» земельних ділянок було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статті 41 Конституції України, статтю 321 ЦК України, статей 116, 118 ЗК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на заступника прокурора Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик