Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 420/1149/17
Провадження № 22ц/782/115/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

співвідповідач ОСОБА_3,

співвідповідач ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє за довіреністю від імені ОСОБА_2, на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 09 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів 208 160 грн.

Позов обґрунтовувався тим, що 24 липня 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 (чоловік позивачки) з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншого боку домовилися укласти договір купівлі-продажу будинку. Подружжя ОСОБА_6, в якості покупців, у рахунок оплати за майбутнім договором передали відповідачам суму в розмірі 8 000 доларів США.

12 вересня 2014 року ОСОБА_6 помер, зазначений договір так і не був укладений, а відповідачі отриману суму грошових коштів повернути позивачці відмовляються.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 09.01.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів було відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_5, який діє за довіреністю від імені ОСОБА_2, звернувся до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє за довіреністю від імені ОСОБА_2, такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи постановлене судове рішення, виходив з того, що отримані 24.07.2014 року відповідачами від подружжя ОСОБА_2 грошові кошти є завдатком, а тому, у відповідності до приписів ст.571 Цивільного кодексу України, поверненню кредиторами не підлягають.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо з наступних підстав.

Встановлено, що згідно з розпискою від 24 липня 2014 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_2 і ОСОБА_6 суму грошових коштів у розмірі 8000 доларів США в якості забезпечення майбутньої угоди купівлі-продажу будинку, розташованого на вул.Шевченка, 24 у смт.Новопскові Луганської області.

Оригінал розписки перебуває в матеріалах справи (а.с.71).

Сторони вказані обставини не заперечують.

Відповідно до встановлених обставин між учасниками спору була досягнута попередня домовленість з приводу майбутнього продажу вказаного будинку.

Саме у зв'язку з досягненням ними такої попередньої домовленості щодо обумовленого предмета позивач та її чоловік ОСОБА_6 передали, а відповідачі отримали певну грошову суму, що становить предмет цього спору. Передання цієї грошової суми має розглядатися та отримати відповідну правову оцінку виключно в контексті досягнутої між сторонами попередньої домовленості щодо планованого сторонами продажу будинку. Майбутній продаж будинку є тією правовою підставою, що в розумінні положень статті 1212 ЦК України є достатньою правовою підставою, що обумовлює дії сторін, зокрема й відповідачів, щодо отримання спірної грошової суми.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана подружжям ОСОБА_6 відповідачам грошова сума в розмірі 8000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року, а також в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2018 року у цивільній справі № 610/2832/16-ц (провадження № 22-ц/790/6784/16)

З огляду на зазначене та положення ст. ст. 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання. Оскільки предметом попереднього договору є зобов'язання сторін у майбутньому укласти основний договір, то укладення такого договору не тягне за собою виникнення основного зобов'язання, виконання якого може бути забезпечено у відповідності до положень глави 49 ЦК України.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладення основного договору може бути підставою лише для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, оскільки зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір так і не був укладений (ч.ч. 2 і 3 ст. 635 ЦК України).

При таких обставинах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повинні були повернути суму авансу.

Разом із тим, встановлено, що 12 вересня 2014 року чоловік позивачки ОСОБА_6 помер (а.с.9).

У відповідності до положень ст.ст.60, 61 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 ЦК України передані 24.07.2014 року відповідачам грошові кошти в розмірі 8000 доларів США належали позивачці та її чоловіку ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

При цьому приписами статті 70 СК України та ч.2 ст.370 ЦК України встановлено, що частки майна дружини та чоловіка, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними.

Після смерті ОСОБА_6 позивачка у встановлений ст.1270 ЦК України строк спадщину не прийняла, оскільки в передбаченому ст.1269 ЦК України порядку із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернулась (а.с.168-169).

Також ОСОБА_2 не можливо вважати і такою, що прийняла спадщину в порядку, передбаченому ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки нею суду не було надано жодних доказів на підтвердження факту її постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Навпаки, із наявної в матеріалах справи копії довідки від 14.11.2014 року № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 на час смерті чоловіка постійно мешкала за адресою: Дніпропетровська область, Пятихатський район, с.Вишневе, вул.Тімірязєва, 9/2 (а.с.174).

Разом із тим, ОСОБА_6 на момент смерті проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто окремо від позивачки (а.с.171).

При таких обставинах ОСОБА_2 не є спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті чоловіка - ОСОБА_6, а тому задоволенню підлягають її позовні вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 лише в частині стягнення ? частини авансу, сплаченого 24 липня 2014 року.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Частиною 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти зобов'язання (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню грошові кошти в гривнях.

При таких обставинах, приймаючи до уваги офіційний курс Національного Банку України станом на час ухвалення рішення у справі (а.с. 177-178), а також огляду на межі заявлених ОСОБА_2 позовних вимог (а.с.6), колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки 104 080 грн. - ? частину грошової суми, отриманої 24 липня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від ОСОБА_2 і ОСОБА_6 в якості авансу.

При цьому, у відповідності до положень ч.1 ст.543 ЦК України, ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, суд вважає, що існує солідарний обовязок боржників щодо сплати вказаних грошових коштів позивачці.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , а, згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України - порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 09.01.2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 104080 гривень. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє за довіреністю від імені ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 09 січня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 104 080 (сто чотири тисячи вісімдесят) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 березня 2018 року.

Головуючий

Судді: