Провадження № 2/219/35/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Брежнева О.А.

за участю секретаря Котинської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання недійсним заповіт,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, про визнання недійсним заповіту на квратиру №34 будинку №105 розташованої в м. Бахмут Донецької області по вул. Ювілейна, укладений 03 серпня 2015 року її бабусею ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Першої державної Бахмутської нотаріальної контори, зареєстрований за №2-403. Мотивуючи це тим, що 08 березня 2013 року помер її батько ОСОБА_4, 27 квітня 2016 року померла її бабуся ОСОБА_3, після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді квартири №34 будинку №105 розташованої в м. Бахмут Донецької області по вул. Ювілейній. У встановлений строк, 11 жовтня 2016 року вона звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини залишеної після смерті її бабусі ОСОБА_3, яка померла 27 квітня 2016 року, нотаріус повідомив, що спадкова справа відкрилася в першій державній нотаріальній конторі м. Бахмут Донецької області. В середині листопада 2016 року її повідомили та призначили час на який вона була прийти до першої державної нотаріальної контори. 22 листопада 2016 року , в назначений час вона прибула до нотаріальної контори, де секретар їй повідомив, що нотаріус захворів і їй не слід приходити, так як їй відмовлено у спадкуванні в звязку з заповітом. На кого заповіт їй не повідомили, як і не видали постанову про відмову в прийнятті спадщини. Вона звернулась до сусідів бабусі, які їй повідомили, що заповіт був складений на сусідку, відповідача по справі. Вона не розуміє, як сусідка обкрутила бабусю, так як вона останні три роки сильно хворіла і до квітня 2015 року вона з нею проживала у квартирі, більш того знала, що бабуся залишила заповіт на її батька ОСОБА_4, який помер 08 березня 2013 року, тому і була впевнена, що вона є єдиним спадкоємцем по закону. Бабуся продовж тривалого часу хворіла, визивалися на дім лікарі, возила у лікарню, тому вона не могла на її розсуд, віддавати своїм діям свідому оцінку. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позові, просили позов задовольнити. Також на протязі усього судового розгляду наполягали на проведені посмертної судово-психіатричної експертизи, незважаючи на відмови суду з цього приводу, бо вважали, що бабуся позивача не могла керуватися своїми діями при складані заповіту. У останнє судове засідання не прибули надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, на позові та проведенні експертизи наполягали та просили задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили у задоволені позову відмовити, оскільки позов не обґрунтований та безпідставний, так як це була воля померлої, яка була у здоровому глузді та при памяті, просили також відмовити у проведені експертизи, оскільки для її проведення не має ніяких підстав. У подальші судові засідання були повідомлені належним чином та своєчасно, але не прибули та надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили у задоволені позову та проведені експертизи відмовити.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до копії свідоцтва про народження (зворот а.с.4) серії І-РЕ №461831 ОСОБА_5 народилась 02 червня 1984 року, її батька є: батько ОСОБА_5 (російською мовою зазначено) ОСОБА_6, мати ОСОБА_5 (російською мовою зазначено) ОСОБА_7.

Згідно копії свідоцтва про народження батька позивача Счастливого (російською мовою написано) ОСОБА_6 народився 03 листопада 1961 року, його батьками є: батько ОСОБА_5 (російською моовю зазначено) ОСОБА_8, мати ОСОБА_5 (російською мовою зазначено) ОСОБА_9.

25 червня 2005 року (а.с.5) позивач вийшла заміж за ОСОБА_10 та отримала прізвище ОСОБА_1, а вже 18 лютого 2011 року шлюб між ними був розірваний (зворот а.с.5).

З копії свідоцтва про смерть серії І-НО №956443 (а.с.6) вбачається, що ОСОБА_3 померла 24 квітня 2016 року у віці 74 роки у м. Бахмут Донецької області.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-НО №690380 (зворот а.с.6) ОСОБА_4 помер 08 березня 2013 року у віці 51 рік.

Згідно копії заповіту укладеного 03 серпня 2015 (а.с.28-29) року, ОСОБА_3 все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_2.

Відповідно до копії свідоцтва (а.с.71-73) про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 2016 року ОСОБА_11 отримала спадщину, яка складається з: квартири №34, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Бахмут (Артемівськ) вулиця Ювілейна будинок №105.

З копії лікарського свідоцтва про смерть №74 (а.с.83) вбачається, що ОСОБА_3 померла 24 квітня 2016 року із-за хвороби, що призвела до смерті хронічна серцево-судина недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією.

Будучи допитаним у якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив, що знає позивача, відповідача не знає, також він знає померлу ОСОБА_3, як складався заповіт він не знає, з 2012 року по 2013 рік син померлої скаржився на те, що його мати впадає в маразм та його не впізнає. Також знає, що останній час за ОСОБА_3 піклувалась позивач, він не знає про те, щоб відповідач піклувалася про померлу, він особисто бачив померлу та спілкувався з нею у 2009 році.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона з 2013 року знає сторони, ОСОБА_3 вона знає, але з нею не спілкувалася, позивач проживала та піклувалась про померлу, вона не знає щоб відповідач піклувалась про померлу, позивач їй розповідала про те, що вона піклується про свою бабусю. Хто піклувався про ОСОБА_3 з травня 2014 року вона не знає.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що він знає позивача, відповідача бачив лише декілька разів. Він знає родину позивача з 1993 року, спілкувалися вони до війни, тобто до 2014 року. Зі слів сина ОСОБА_3 знає, що вона дуже хворіла, не впізнавала сина, марила, у неї була дуже погана память. Зі слів позивача він знає, що ОСОБА_3 впала та зробила собі забій, і тому позивач переїжджала до неї жити, щоб піклуватися про свою бабусю, потім десь у 2014 році позивач робила ремонт у квартирі своєї бабусі, а вже у жовтні він бачив позивача з речами, вона була заплакана та розповідала про те, що ОСОБА_3 її вигнала та не хоче з нею спілкуватися, оскільки ОСОБА_3 боїться, що позивач її вбє, хто піклувався з того часу про ОСОБА_3 він не знає.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, вона про заповіт нічого не знає, відповідача вона також не знає, знала ОСОБА_3 з 2014 року, знає позивача 10 років, десь з 2007 року. У ОСОБА_3 було погане здоровя, бувало, що вона нікого не впізнавала, плутала людей, у неї було марення, вона називала себе графинею. Також зазначила, що вона знає про травму ОСОБА_3 і тому про неї десь півроку піклувалася позивач, а потім вони посварилися, через що вона не знає і позивач переїхала до себе, а хто далі піклувався про ОСОБА_3 вона не знає.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що ОСОБА_3 була ображена на позивача і тому вона приходила до ОСОБА_3 приблизно десь 2 рази на місяць, відповідач відкривала їй двері, відповідач у померлої не жила, а приносила завжди їй обіди. ОСОБА_3 приймала ліки, вона була інтелігентною літньою жінкою, вона часто згадувала про свого сина. Про те, що коли за ОСОБА_3 піклувалась позивач і був поганий догляд вона знає безпосередньо зі слів самої ОСОБА_3 ОСОБА_3 отримувала пенсію. Ховали ОСОБА_3 вона та відповідач за гроші померлої, все робили вони, позивач була присутня на похоронах, 2 пенсії після смерті ОСОБА_3 отримала відповідач.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що позивача вона не знає, відповідача знає давно, ОСОБА_3 вона знала з осені 2015 року, вона була спокійною, вона з нею спілкувалася, ОСОБА_3 була адекватною, в доброму розумі, з приводу заповіту знає безпосередньо зі слів померлої, та розповіла їй, що запрошувала до себе нотаріуса для складання заповіту, і родичам переписувати квартиру не хотіла, бо була дуже ображена на онуку позивача по справі, казала, що та погано про неї піклувалась, часто позивача не було вдома, а відповідач все робила добре, ОСОБА_3 сама запрошувала до себе відповідача і остання відмовлялась від заповіту. ЇЇ з ОСОБА_3 познайомила відповідач, також ОСОБА_3 розповідала їй про те, що коли онука, тобто позивач зїхала від неї, то у неї навіть не було сил вставати.

У судовому засіданні був допитаний свідок-спеціаліст психіатр ОСОБА_18, який суду пояснив, що він завідувач психіатричного відділення у м. Бахмут Донецької області, стаж роботи його у цій галузі складає 15 років. Після огляду у судовому засіданні медичних карток ОСОБА_3 свідок-спеціаліст суду пояснив, що ОСОБА_3 спостерігалась з самотіческою хворобою нирок, у неї була стенокардія, вона неодноразово лежала у стаціонарах та шпиталі, і за весь цей час не має запису щодо її психічного розладу психіки, якщо б лікарі побачили зміни у її психіці, то вони неодмінно б запросили психіатра, а так у картках не має відміток про те, що ОСОБА_3 було необхідно викликати психіатра. Згідно даних медичних карток, які йому були надані судом для ознайомлення та відповіді на поставлені питання свідок суду пояснив, що він вважає, що не має показників щодо необхідності звернень до психіатрів, він як лікар психіатр ознайомився з медичними картками ОСОБА_3 і у всіх рівнях шпиталях, стаціонарах не має необхідності про виклик психіатра, що дає підстави казати про те, що у померлої не було психічних розрадів психіки.

За змістом статей 15,16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частиною 2 статті 1235 ЦК України, передбачено, що заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

За правилами ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках ( стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті1,8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначив, що правила ст. 225 поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Окрім того, судом було неодноразово відмовлено у задоволені клопотання представника позивача про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки допитаний судом свідок-спеціаліст психіатр ОСОБА_18, у якого стаж роботи у цій галузі складає 15 років, чітко суду пояснив, що при вивчені ним у суді медичних документів, які не дають підстави казати про те, що у померлої був психічний розлад і тому вона цілком розуміла свої дії та усвідомлювала їх, тобто судом був визначений наявний стан померлої на момент укладання правочину, особою яка має спеціальні знання в цій області, які не були спростовані позивачем та її представником, і ці дані надали суду змогу відмовити у задоволені клопотання представнику позивача, із-за безпідставності вказаного клопотання і достатності доказів у справі, які підтверджують той факт, що не має необхідності проводити вищевказану експертизу по справі.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила (п. 16 постанови).

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. ст. 1247, 1251 ЦК України заповіт складається у письмовій формі і має бути посвідчений нотаріусом або іншими уповноваженими посадовими службовими особами відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 1254 цього Кодексу передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт. Кожний новий заповіт скасовує попередній.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Форма заповіту передбачає обов'язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України).

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 11 ПП ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд при постановці даного рішення не приймає за основу покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 щодо психічного стану померлої ОСОБА_3, оскільки їм це відомо зі слів позивача, яка є стороною по справі і є зацікавленою особою у вирішенні цього питання, а вони особисто у той проміжок часу не спілкувалися з померлою ОСОБА_3 і особисто не бачили відхилення у її психіці, щоб стверджувати про це.

Суд при постановці даного рішення не приймає за основу покази свідка ОСОБА_15 стосовно психічного стану здоровя померлої ОСОБА_3, оскільки вони суперечать показам свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, та спеціаліста ОСОБА_18, які між собою послідовні, логічні та узгоджуються між собою та письмовими доказами, які суд і приймає за основу при постановці даного рішення, з яких вбачається, що померла ОСОБА_3 була адекватною, нормальною жінкою похилого віку, ніяких відхилень у її психічному стані вони не спостерігали, окрім того спеціаліст ОСОБА_18, зазначив, що по медичним документам померла ОСОБА_3 у допомозі психіатра не потребувала, тобто можливо зробити висновок про те, що померла ОСОБА_3 свідомо позбавила свою онучку спадщини, що є її волевиявленням з особистих міркувань не повязаних з її психічним станом здоровя.

Будь-яких доказів на підтвердження доводів про те, що заповідач ОСОБА_3 була недостатньо інтегрована в суспільстві, погано орієнтувалася у своїх правах і обовязках, мала розлади у психіці не знаходить свого підтвердження у матеріалах справи та спростовується показами свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, та спеціаліста ОСОБА_18 та наявними у справі іншими доказами.

Разом з тим, доказів, що заповіт складений на відповідача не було вільним і не відповідало волі померлої ОСОБА_3, суду не надано.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, беручи до уваги те, що матеріалами справи повністю підтверджується стан здоровя, у якому перебувала заповідач на момент посвідчення заповіту та який дозволяв їй скласти саме такий заповіт, і що цей стан психічного здоровя не є відхиленням від норми, відсутність примусу, тобто вільне волевиявлення на посвідчення даного заповіту, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову є підстави відмовити повністю.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем та представником позивача не доведено належними та допустимими доказами те, що ОСОБА_3 на момент укладання оспорюваного правочину, а саме заповіту складеного 03 серпня 2015 року, не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, окрім того представник позивача у судовому засіданні не довів того, що на час складання заповіту ОСОБА_3 перебувала у психічному стані, який унеможливлює усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 225 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12 дійшов до такого правового висновку: "відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися доказ, який ґрунтується на припущеннях".

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі N 6-13цс14, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин, а саме заповіт від 03 серпня 2015 року складений ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Першої державної Бахмутської нотаріальної контори, зареєстрований за №2-403, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 207, ст. 1248 ЦК України, й підстав для визнання його недійним за ст. ст.ст. 203,215, 225 ЦК України немає, тому у відповідності до ст. ст.15,16 ЦК України право ОСОБА_1, не підлягає судовому захисту, а тому позовні вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 215, 225, 1233, 1234, 1235, 1248 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2-4, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання недійсним заповіту на квратиру №34 будинку №105 розташованої в м. Бахмут Донецької області по вул. Ювілейна, укладений 03 серпня 2015 року її бабусею ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Першої державної Бахмутської нотаріальної контори, зареєстрований за №2-403 відмовити.

Повний текст рішення суду складено 26 березня 2018 року і його копію у цей день можна отримати в суді.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана за порядком передбаченим ст. 355 ЦПК України та п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А.Брежнев