Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 369/6360/16-ц

провадження № 61-1920 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А О., Пророка В. В., Фаловської І.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представник публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Гриньова Маргарита Ігорівна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 червня 2017 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Суханової Є. М., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 6 вересня 2007 року, укладений між

ОСОБА_6 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»).

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого19 жовтня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року. За умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_6 та позивачем, останній придбав частину вказаної земельної ділянки площею 0,0848 га, а 11 квітня 2008 року ОСОБА_4 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0848 га, якій був присвоєний кадастровий номер НОМЕР_2. 20 березня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу

Верповської О. В. з метою посвідчити договір дарування належної йому на праві власності земельної ділянки його братові. Постановою нотаріуса

від 6 квітня 2016 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з тих підстав, що після продажу частини земельної ділянки ОСОБА_6 не виділила в натурі (на місцевості) земельну ділянку із новими координатами поворотних точок меж земельної ділянки, яка утворилась після продажу її частини, не присвоїла їй інший кадастровий номер та не зареєструвала права власності на нову земельну ділянку, як на новоутворену, а передала в іпотеку земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, про що 6 вересня 2007 року уклала договір іпотеки з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»). У постанові приватний нотаріус зазначила, що обтяження за договором іпотеки поширюється на всю площу земельної ділянки, яка обліковується за кадастровим номером НОМЕР_1.

З урахуванням викладеного та посилаючись на невідповідність указаного договору іпотеки положенням статті 576 ЦК України, статті 5 Закону України «Про іпотеку», статті 4 Закону України «Про заставу» та статті 33 ЗК України, позивач просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 позов визнала, вважає, що вимоги підлягають задоволенню з наведених у позові підстав.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 7 червня 2017 року в задоволенні позовувідмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності у позивача ОСОБА_4 на земельну ділянку виникло не з моменту укладення договору купівлі-продажу від 21 серпня 2007 року, а з моменту видачі державного акта на право власності на земельну ділянку - 11 квітня 2008 року. На момент укладення та нотаріального посвідчення оспореного договору іпотеки у позивача було відсутнє зареєстроване в установленому законом порядку право власності на частину земельної ділянки, що була придбана ним за договором купівлі-продажу. Позивачем не надано належних доказів на обґрунтування заявлених вимог про визнання недійсним договору іпотеки земельної ділянки.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 листопада 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 7 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, порушення прав позивача не встановлено та відсутні правові підстави для визнання недійсним спірного договору іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій 29 грудня 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на підставі правильно встановлених обставин справи, суди, водночас, неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права.

Аргументуючи касаційну скаргу, позивач зазначає, що судами не було враховано, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає імперативним приписам законодавства, оскільки предмет іпотеки, який описаний у договорі, на момент укладення цього договору не був виділений в натурі та не існував як окремий об'єкт права власності.

Посилаючись на положення статті 190 ЦК України щодо визначення майна, позивач вказує, що складовою частиною предмета, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу частини земельної ділянки, є майнові права. На думку позивача, у зв'язку зі сплатою коштів за придбану ним земельну ділянку та до здійснення державної реєстрації речових прав, він набув «право очікування» в майбутньому отримати свою земельну ділянку у власність, а тому жодні треті особи не мають майнових прав на його власність. На підтвердження даного аргументу представник заявника посилається на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 4 листопада 2015 року у справі

№ 6-1920цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16.

Крім того, позивач зазначає, що оспорюваний договір іпотеки був укладений із порушенням норм статей 203-215 ЦК України, оскільки укладений особою за відсутності у неї повної цивільної дієздатності. Вказане твердження пояснює тим, що ОСОБА_6 не мала права укладати договір на земельну ділянку, частину якої нею раніше було продано.

Відзив ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на касаційну скаргу аргументовано тим, що на момент укладення оспореного договору іпотеки від 6 вересня 2007 року у ОСОБА_4 було відсутнє зареєстроване у встановленому порядку право власності на частину земельної ділянки. Таке право виникло у позивача лише 11 квітня 2008 року на підставі держаного акту на право власності на земельну ділянку, тобто вже після укладення т а посвідчення договору іпотеки.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скаргаОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого19 жовтня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0, 25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована по АДРЕСА_1

21 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0848 га, що розташована по АДРЕСА_1.

6 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як іпотекодержателем, і ОСОБА_6, як іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки, відповідно до умов пункту 1.1. якого цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору від 6 вересня 2007 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем (а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору), за умовами якого іпотекодавець зобов'язаний до 6 вересня 2024 року (включно) повернути іпотекодержателю кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 50 750 доларів США, сплатити проценти за користування ним згідно умов кредитного договору, комісійну винагороду, а також можливу неустойку (пеню, штраф) у розмірі, строки і у випадках, передбачених кредитом та цим договором, а також виконати інші умови кредитного договору та відшкодувати іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору.

Згідно умов пункту 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: земельна ділянка площею 0,1652 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення (використання) якої-будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 що належить іпотекодавцю на праві власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів

19 жовтня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі. На вищевказаній земельній ділянці розташований об'єкт незавершеного будівництва, який за умовами цього договору також передається в іпотеку. Об'єкт незавершеного будівництва належить іпотекодавцю на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області 22 червня 2007 року.

У відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором вимагати задоволення за рахунок майна, переданого в іпотеку.

Відсутність заборони відчуження предмета іпотеки підтверджується витягами з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 6 вересня 2007 року.

11 квітня 2008 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого він є власником земельної ділянки площею 0,0848 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що порушення закону, що відбулися під час укладення оспореного ним договору іпотеки спричинили порушення його права власності на земельну ділянку.

Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах статей 316, 317, 319 ЦК України.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (стаття 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4 Закону України

від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, яка діяла на момент укладення оспореного правочину, визначено значення термінів, які живаються у цьому Законі.

Так, державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершенного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно,їх обмеження, суб'єктів речових прав, технічні характеристики об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об'єктів нерухомого майна.

Судами встановлено, що на момент укладення договору іпотеки не існувало такого нерухомого майна, як земельна ділянка площею 0,1652 га та площею 0,0848 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 а була одна земельна ділянка площею 0,25 га, якій був присвоєний кадастровий номер НОМЕР_1.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном (частина перша статті 316, частина перша статті 319 ЦК України).

Тобто власник майна має право самостійно вирішити питання про передачу цього майна в іпотеку, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається.

Зазначений висновок грунтується як на нормах статей 316, 319, частини другої статті 583 ЦК України, так і на абзації 3, частини першої ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого предметом іпотеки може бути нерухоме майно, зареєстроване в установленому порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості (частина третя статті 5 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до положень статті 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільною дієздатністю фізичної особи, згідно із частиною першою статті 30 ЦК України є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до положень статті 44 Закону України «Про нотаріат»

від 2 вересня 1993 року № 3425-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), з'ясування дієздатності громадян які беруть участь в угодах здійснюється нотаріусом при їх посвідченні.

Виходячи з наведеного, колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги щодо відсутності повної цивільної дієздатності у ОСОБА_6 на момент укладення між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») договору іпотеки.

У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку»

від 5 червня 2003 року № 898-IV, іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Істотні умови, які обов'язково має містити іпотечний договір, визначені частиною першою статті 18 зазначеного Закону. При цьому, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язує виникнення права власності та права користування земельною ділянкою із моментом одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. При цьому, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Норма щодо обов'язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно також закріплена пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV.

Аналіз наведених норм права вказує на те, що законодавством встановлений нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку та обов'язку одержання її власником державного акта, який посвідчує його право власності.

Встановивши, що на момент укладення договору іпотеки 6 вересня

2007 року ОСОБА_6 була власником предмета іпотеки, а позивач своє право власності на частину земельної ділянки, на яку накладено обтяження на підставі оспореного договору іпотеки, зареєстрував лише 11 квітня

2008 року, тобто після укладення договору іпотеки, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладеного до підписання договору іпотеки та накладення обтяження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов до правильного висновку, що оспорений правочин не порушує прав позивача

ОСОБА_4, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки з тих підстав, на які посилається позивач.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки між ОСОБА_6 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») право власності ОСОБА_4 на частину земельної ділянки площею 0,0848 га, кадастровий номер НОМЕР_2 не виникло, оскількине було зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому не було порушене.

Крім того, відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_6 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») площа земельної ділянки, яка передається в іпотеку, вказана в розмірі 0, 1652 га (тобто не враховуючи ту її частину

(0, 0848 га), яка є предметом, укладеного 21 серпня 2007 року між

ОСОБА_6 та ОСОБА_4, договору купівлі-продажу).

Твердження позивача в касаційній скарзі про те, що предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0, 1652 га, а обтяження накладено всю земельну ділянку - 0,25 га письмовими доказами не підтверджено. Матеріали справи не містять відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна або Державного реєстру іпотек.

Слід зауважити, що позивач не позбавлений права оскаржити дії державного реєстратора та нотаріуса в установленому законом порядку.

У матеріалах справи також відсутні докази, які підтверджують звернення позивача до компетентних органів з метою добровільного урегулювання спору.

Колегія суддів не приймає посилання позивача на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 4 листопада 2015 року у справі

№ 6-1920цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16 виходячи з наступного. У вказаних постановах Верховним Судом України проаналізовано визначення майнових прав, закріплене у статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та роз'яснено, що майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, тому що об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності.

Натомість, судами першої та апеляційної інстанцій, рішення яких оскаржуються у касаційному порядку, встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 21 серпня 2007 року є земельна ділянка площею 0,0848 га, яка належить ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на землю.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки з тих підстав, на які посилається позивач у своєму позові.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 7 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик