Справа № 381/733/17 Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/219/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 20 19.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Шуляка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Куцевол Н.М. про визнання недійсним довіреності, договору дарування житлового будинку, договору дарування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до Фастівського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним довіреності, договору дарування житлового будинку, договору дарування земельної ділянки.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що вона є спадкоємцем по заповіту, який було укладено ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті вона звернулася до нотаріуса, однак нотаріусом їй було повідомлено, що за місяць до смерті представником за дорученням спадкодавця було укладено договір дарування на ім'я племінника ОСОБА_4. Позивач зазначає, що спадкодавець була особою похилого віку та не усвідомлювала значення своїх дій, а також зважаючи на те, що договір дарування було укладено не особисто ОСОБА_6, а особою за дорученням, тому у неї виникли обґрунтовані підозри щодо недійсності доручення та договорів дарування, які на її думку укладені шляхом оману. Окрім того, позивач зазначала, що ОСОБА_6 не могла надати доручення на право розпоряджатися власним майном, оскільки вже давно уклала заповіт на її ім'я, та не мала намір відчужувати дане майно іній особі. Підставою, для сумнівів в дійсності правочинів щодо дарування будинку та земельних ділянок є те, що всі документи на оформлення права власності на будинок та земельні ділянки оформлялися ОСОБА_3, без будь-якого на те права. Так, при оформлення технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_3 оформляла технічну документацію без будь-якої довіреності від імені власника та всі інші документи на земельні ділянки, остання також оформляла без будь-якої довіреності.

Вважає, що ОСОБА_3 не мала законних підстав укладати договори дарування житлового будинку від 01.08.2014 року, договору дарування земельної ділянки розміром 0,25 га від 01.08.2014 року та договору дарування земельної ділянки розміром 0,2867 га від 01.08.2014 року, оскільки доручення було підписано в наслідок обману.

Тому, змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд визнати недійсним доручення на ім'я ОСОБА_3 ОСОБА_7 НОМЕР_3 від 25.07.2014 року; договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 01.08.2014 року, який укладений на ім'я ОСОБА_4, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 0,25 га від 1.08.2014 року, кадастровий номер НОМЕР_1 на території с. Оленівка Фастівського району Київської області, який укладений на ОСОБА_4 та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 0,2867 га від 01.08.2014 року, кадастровий номер НОМЕР_2 на території с. Оленівка Фастівського району Київської області, який укладений на ОСОБА_4.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, виражаючи свою волю на відчуження житлового будинку та земельних ділянок Довіреністю НОМЕР_3, зареєстрованої в реєстрі за № 540, посвідченою приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М., уповноважила відповідачку ОСОБА_8 від її імені подарувати ОСОБА_9, належні їй на праві власності житловий будинок № 18, та земельні ділянки площею 0,25 га та 0,2867 га, по АДРЕСА_1

Статтею 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

У відповідності до ч.1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

За змістом вказаної довіреності вбачається про роз»яснення ОСОБА_6 приватним нотаріусом Куцевол Н.М. змісту вказаного правочину та його наслідки із встановлення добровільності волевиявлення ОСОБА_6 на видачу довіреності , усвідомлення значення та дійсності намірів на її укладення, перевірки її дієздатності.

Вказані обставини виїзду на місце вчинення вказаної нотаріальної дії та її проведення підтвердила в судовому засідання нотаріус Куцевол Н.М.

Так, 01.08.2014 року, між ОСОБА_6, від імені якої діє ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. та зареєстровано в реєстрі за № 554. (а.с. 8-10).

Разом з тим, 01.08.2014 року між ОСОБА_6, від імені якої діє ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено Договори дарування: земельної ділянки площею 0,2500 га в межах згідно з планом, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, та земельної ділянки площею 0,2867 га в межах згідно з планом, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташовані на території села АДРЕСА_1. Вказані договори було посвідчено приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. та зареєстровані в реєстрі за № 556 та за № 555. (а.с. 11-16).

Згідно, з наявного в матеріалах справи Актового запису про смерть № 10 від ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в с. Оленівка Фастівського району Київської області, у віці ІНФОРМАЦІЯ_3, у зв'язку з чим видано Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 720 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 4 ст. 720 ЦК України встановлено, що договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник.

З матеріалів справи вбачається, що спірні договори дарування були укладені у письмовій формі та були посвідчені нотаріально, тобто відповідно до ч. 2 ст. 720, ст. 209 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що, Договори дарування були здійснені представником дарувальника відповідно до вимог ст. 238, 244, 245, ч. 4 ст. 720 ЦК України, тобто укладені на підставі нотаріально посвідченої довіреності, з якої вбачається волевиявлення на дарування вищевказаного житлового будинку та земельних ділянок конкретній особі, яка набула за вищевказаними договорами право власності на об'єкт дарування. Крім того, договір укладений відповідно до повноважень представника, які зазначені в довіреності, в межах строку її дії, а також відсутності на час здійснення угоди заяви про її скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Таким чином, суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд, з врахуванням оцінки досліджених в суді доказів та показань нотаріуса Куцевол Н.М., вважає недоведеними позивачем обставин того, що спадкодавиця ОСОБА_6 під час укладення довіреності на представника на відчуження спірного нерухомого майна не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, або ж була введена в оману відповідачами під час підписання довіреності на відчуження майна, прав та обов'язків, що із нього виникають, а відтак у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується звисновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 27 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: