Справа № 305/240/18
Провадження по справі 2/305/326/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2018. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Марусяк М.О.

секретаря судового засідання Корадіні А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рахівської районної державної адміністрації (відділ охорони здоровя) про порушення трудового законодавства України, зобовязання провести розрахунок за виконану роботу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1звернулася в суд з позовом до Рахівської районної державної адміністрації (відділ охорони здоровя) про порушення трудового законодавства України, зобовязання провести розрахунок за виконану роботу.

Позовні вимоги мотивує тим, що 05.03.2012, вона уклала договір про повну матеріальну відповідальність №12 з начальником ВОЗ Рахівської РДА ОСОБА_3 Із 05.03.2012, вона фактично виконувала працю за сумісництвом, а саме: вела звітну документацію в журналах предметно-кількісного обліку перев'язувального матеріалу, спирту; отримувала медикаменти, миючу та деззасоби продукцію, які розподілювала між працівниками клініко-діагностичної лабораторії; була весь цей час відповідальна за весь м'який, твердий кухонний інвентарь, основні засоби. Ці функції ні в якій мірі не входили в її функціональні обов'язки, тому на початку березня 2012 року, начальник відділу ВОЗ - ОСОБА_3 запевнив її, що їй будуть нараховувати до зарплати, щомісячно 0,10% від її ставки фельдшер-лаборанта. Проте за цей весь період їй ніхто не робив ніяких доплат до заробітної плати за виконану роботу. Вважає, що чиновник від медицини - ОСОБА_4 її просто обдурив. Після звільнення 24.01.2018 її з роботи в Рахівській районній лікарні, вона 26.01.2018 звернулася до ОСОБА_3 і нагадала йому про його обіцянки в березні 2012 року та про те, що при звільнені працівника виплати всіх сум, що належать йому від установи проводяться в день звільнення. ОСОБА_3, просто взяв і виштовхав її з свого кабінету. На підставі викладеного просила постановити рішення, яким зобов'язати начальника відділу охорони здоров'я Рахівської РДА, ОСОБА_3 негайно провести розрахунок за виконану роботу за сумісництвом з ОСОБА_1 за період з 05.03.2012 по 23.12.2018.

Крім того, у позовній заяві позивачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про витребування доказів, в якому позивач просила витребувати журнали предметно-клінічного обліку перев'язувального матеріалу, спирту.

Ухвалою суду від 19.02.2018, витребувано від Рахівської районної державної адміністрації в особі відділу охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області: журнал предметно-кількісного обліку перев'язувального матеріалу, спирту; копію договору про повну матеріальну відповідальність укладеного 05.03.2012 між начальником ВОЗ Рахівської РДА, ОСОБА_3 та ОСОБА_1; копії наказів про прийняття та звільнення з роботи ОСОБА_1; відомості про те, чи працювала ОСОБА_1 вперіод з 05.03.2012 по 23.01.2018 за сумісництвом та чи отримувала надбавку до заробітної плати за виконану роботу за сумісництвом.

В ухвалі про відкриття провадження у справі від 19.02.2018 відповідачу був наданий строк протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, на подачу відзиву на позовну заяву.

Відповідачем 05 березня 2018 року, в межах строку, встановленого судом для відзиву, подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1. З якого слідує, що у позовній заяві позивач зазначає, що вона уклала 05.03.2012 договір про повну матеріальну відповідальність і цим фактично виконувала працю за сумісництвом за яку їй повинні оплачувати 0,10% від її ставки фельдшер-лаборанта. Ці твердження є неправдивими та непідтвердженими належними доказами. Враховуючи те, що клініко-діагностична лабораторія використовує приміщення, які знаходяться за адресами: м. Рахів, вул. Карпатська, 1 та м. Рахів, вул. Миру, 68 з метою забезпечення їх належною роботою, в тому числі, матеріальними цінностями, які необхідні для виконання їх роботи, з ОСОБА_1 05.03.2012 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. У відповідності до Постанови КМУ від 03.04.1993 №45 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" та п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну України від 28.06.1993 №43, зареєстрованим у Мін'юсті України 30.06.1993 за №76 №43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або в гроиадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Договір про матеріальну відповідальність не є трудовим договором та відповідно не може вважатися роботою за сумісництвом. Крім того, зазначають, що ОСОБА_1 зобов'язана вести медичну документація відповідно до п.2.12 Посадової інструкції, а також вести облік лікарських засобів та медичних виробів у відповідності п.5 розділу І "Загальні положення" та п.1 розділу 3 "Облік лікарських засобів та медичних виробів у відділеннях закладу охорони здоров'я" наказу Міністерства охорони здоров'я №635 від 09 вересня 2014 року "Про затвердження Методичних рекомендацій ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів у закладах охорони здоров'я" де зазначено, що облік лікарських засобів та медичних виробів ведеться матеріально відповідальними особами. Враховуючи вищенаведене, вважають що позовні вимоги є безпідставними, так як договір про матеріальну відповідальність та відповідно ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів не є роботою за сумісництвом та відповідно не потребує додаткової оплати праці. Насправді відділом охорони здоров'я Рахівської РДА за період з 05 березня 2012 року по 23 січня 2018 року здійснювалася оплата праці за роботу за сумісництвом, у різний період з різних підстав, у відповідності до наказів Рахівської районної лікарні, копії яких знаходяться у матеріалах справи. На підставі викладеногои просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В свою чергу, в межах встановленого судом строку, позивач ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, згідно якого вважає відзив на її позовну заяву таким, що має мету вигородити посадову особу, начальника відділу охорони здоров'я Рахівської РДА, ОСОБА_3 в його грубому, цинічному порушенні її трудових прав. В її випадку, ОСОБА_3 навмисно порушив ст. 43 Конституції України, якою право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 05.03.2012 вона уклала договір про повну матеріальну відповідальність №12 з начальником ВОЗ Рахівської РДА ОСОБА_3 Із березня 2012 року, вона сумлінно та добросовісно вела звітну документацію в журналах предметно-кількісного обліку перев'язувального матеріалу, спирту. На аптечному складі вона систематично отримувала медикаменти, миючу продукцію та деззасоби, які протягом березня 2012 по січень 2018 розподіляла між працівниками бактеріологічного підрозділу клініко-діагностичної лабораторії; була відповідальна за весь м'який, твердий кухонний інвентарь, основні засоби. Отже, з відзиву на позов, який підписаний ОСОБА_3, це буцімто входить в її обов'язки. Пан ОСОБА_3 очевидно вирішив, що вона повинна, як ОСОБА_5, окрім своїх прямих функціональних обов'язків протягом п'яти років, ще займатися благочинною діяльністю і задарма виконувати роботу, яка ні в якому разі не входить в її функціональні обов'язки. При підписанні з нею договору про повну матеріальну відповідальність, ОСОБА_3 неоднаразово обіцяв, що за вищеперераховану роботу він буде ініціювати перед адміністрацією лікарні, щоб їй дорахували до заробітної плати 0,10% її посадової ставки фельдшер-лаборанта. Однак, потім за свої обіцянки забув, тому в авральному порядку чиновник ОСОБА_3 ссилається на постанови Кабміну від 03.04.1993 №245, наказ Міністерства здоров'я №635 від 09.09.2014, де зазначено, що облік лікарських засобів та медичних виробів ведеться матеріально відповідальними особами. Однак, це до неї не має ніякого відношення, бо вона договір про повну матеріальну відповідальність уклала ще в березні 2012 року за два роки до цього наказу і виконувала роботу не тільки по веденню обліку а й систематично ходила та отримувала аптечку, продукцію, медикаменти на аптечному складі, миючу продукцію, деззасоби, які розподіляла між працівниками з березня 2012 по січень 2018. Стосовно її посадової інструкції фельдшер-лаборанта бактеріологічного підрозділу Рахівської КДЛ, яку знову в "пожарному порядку", створив на заказ ОСОБА_3, головний лікар Рахівської РЛ ОСОБА_6 лиш в січні 2017 року, то вона не відповідає дійсності, зважаючи на наступне. По-перше в Рахівській районній лікарні вона працює на посаді фельдшер-лаборанта з червня 1991 року і її стаж за фахом - більше 26 років, а не 19 років, як зазначено у посадовій інструкції. Соромно, що головний лікар не знає трудового законодавства, де вказано, що час знаходження жінки в декретній відпустці зараховується до безперервного стажу за фахом. По-друге, чому посадова інструкція затверджена лише в січні 2017 року нашвидкоруч. Вона працює в лікарні з червня 1991 року, а не з січня 2017 року. По-третє, у п.2.12 розділу ІІ Завдання та обов'язки посадової інструкції зазначено - веде медичну документацію. По своїй основній роботі, вона вела медичну документацію, це журнал первинного росту клінічного клінічного матеріалу, приготування дезрозчинів, журнал приготування фарб. Їй незрозуміло, яке відношення ведення цієї документації має до вищеперерахованої документації, яке вона вела у вільний від своєї робити час. Більше п'яти років, вона виконувала поряд з своєю роботою, іншу роботу, яка ні в якій мірі не входить до її функціональних обов'язків. Це і є виконана нею робота за сумісництвом. Згідно ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну за фактично виконану роботу. З цих підстав вимоги викладені нею в позовній заяві підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Також, 12.03.2018 року (реєстрація канцелярією суду) позивач ОСОБА_1 подала до суду клопотання про розгляд справи за участі представника відділу охорони здоров'я Рахівської РДА.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Також зазначила, що 05.03.2018 вона уклала договір про повну матеріальну відповідальність. Вона була матервально-відповідальною особою, вела всю документацію. ОСОБА_3 пообіцяв їй 10% надбавки за роботу за сумісництвом, однак вона її не отримала. Більше того, коли вона звернулася до ОСОБА_3 із проханням виплатити їй 10% від її посадового окладу за роботу за сумісництвом, починаючи з 2012 року, останній виштовхав її з кабінету. На підставі викладеного просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. В своїх показах зазначила, що дійсно 05.03.2018, з позивачем ОСОБА_1 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, однак такий не є трудовим договором та відповідно не може слугувати як доказ роботи ОСОБА_1 за сумісництвом. Просив взяти до уваги постанову КМУ від 03.04.1993 за №245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" та п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну України від 28.06.1993 №43, зареєстрованим у Мін'юсті України 30.06.1993 за №76, в яких визначено поняття роботи за сумісництвом. Вважає, що робота, яку виконувала ОСОБА_1, являлася її прямими обов'язками і не підлягала додатковій оплаті. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, взявши до уваги відзив на позовну заяву та відповідь на відзив на позовну заяву, суд, прийшов до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З матеріалів справи, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Рахівською районною лікарнею Закарпатської області. Відповідно до наказу №120-к від 24 червня 1991 року ОСОБА_1 прийнято на посаду фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Рахівської центральної районної лікарні з 28 червня 1991 року.

Наказом Рахівської районної лікарні №36 від 24 січня 2018 року позивача, ОСОБА_1, звільнено із займаної посади у зв'язку з систематичним невиконанням, без поважних причин, обов'язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку, з 25 січня 2018 року, на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Пред'являючи позов до суду, позивач посилається на те, що вона, починаючи з 05.03.2012, виконувала працю за сумісництвом, однак не отримувала жодних доплат до заробітної плати за виконану роботу.

У статті 43 Конституції України зазначено, зокрема про те, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.102-1 КЗпП України, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до Постанови КМУ від 03.04.1993 №45 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" та п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну України від 28.06.1993 №43, зареєстрованим у Мін'юсті України 30.06.1993 за №76 №43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або в громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як на доказ роботи за сумісництвом позивач, ОСОБА_1 посилається на типовиой договір №12 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений з нею 05.03.2012.

Суд не бере до уваги договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, як належний та допустимий доказ роботи позивача за сумісництвом, оскільки такий по своїй суті не являється трудовим договором.

При розгляді цивільної справи, суд керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає безпідставнимм, посилання позивача про те, що на початку березня 2012 року, начальник відділу ВОЗ - ОСОБА_3 запевнив її, що їй будуть нараховувати до зарплати, щомісячно 0,10% від її ставки фельдшер-лаборанта за роботу за сумісництвом, оскільки такі являються голослівними, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач виконувала роботу за сумісництвом останньою не надано.

Натомість, відповідачем доведено, що у безпосередні обов'язки ОСОБА_1 входило: ведення медичної документації, що передбачено п.2.12 Посадової інструкції; ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів, що передбачено п.5 розділу І "Загальні положення" та п.1 розділу 3 "Облік лікарських засобів та медичних виробів у відділеннях закладу охорони здоров'я" наказу Міністерства охорони здоров'я №635 від 09 вересня 2014 року "Про затвердження Методичних рекомендацій ведення обліку лікарських засобів та медичних виробів у закладах охорони здоров'я" де зазначено, що облік лікарських засобів та медичних виробів ведеться матеріально відповідальними особами.

Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що її посадова інструкція фельдшера-лаборанта бактеріологічного підрозділу Рахівської КДЛ є незаконною та не відповідає дійсності, на думку суду, є безпідставним, оскільки така складена у відповідності до вимог чинного законодаства, погоджена головою профкому Рахівської РЛ, ОСОБА_7 та підписана особисто (власноручно) ОСОБА_1

У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Рахівської районної державної адміністрації (відділ охорони здоровя) про зобовязання начальника відділу охорони здоровя Рахівської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 негайно провести розрахунок за виконану роботу за сумісництвом з ОСОБА_1 за період з 05.03.2012 по 23.12.2018 відмовити.

Витрати по сплаті судового збору в сумі - 704,80 гривень віднести за рахунок держави.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, мешканка м. Рахів, вул. Миру, 15/6, Закарпатської області.

Відповідач: Рахівська районна державна адміністрація (відділ охорони здоровя), місце знаходження: м. Рахів, вул. Карпатська, 1, Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області або через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Повний текст рішення складено 26 березня 2018 року.

Головуюча: Марусяк М.О.