Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 521/21590/14-ц

провадження № 61-1731 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідачі:-ОСОБА_4,
-ОСОБА_5,
представник відповідача-ОСОБА_6,
третя особа-приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Юрасова Алла Миколаївна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у складі судді Гуревського В. К. від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., від 27 вересня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення «Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Юрасова Алла Миколаївна, про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 17 грудня 2002 року ОСОБА_8 подарувала йому належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

07 грудня 2009 року позивач ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 45 тис. доларів США про що було складено відповідну розписку. Сторони договору позики, оформленого у простій письмовій формі у вигляді розписки, погодили, що ОСОБА_3 має повернути позичені кошти до 07 березня 2010 року, а у разі прострочення боргового зобов'язання, ОСОБА_3 погодився переоформити квартиру АДРЕСА_1 на користь позикодавця ОСОБА_4, що зазначено у відповідній розписці.

З метою забезпечення умов вказаного договору позики, 17 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладеного договір дарування вказаної квартири.

Разом з тим 21 грудня 2009 року, до спливу строку, вказаного в розписці, ОСОБА_4 перереєстрував право власності на вказану квартиру на себе та на підставі незаконного договору купівлі-продажу від 22 липня 2010 року продав квартиру ОСОБА_5

Позивач вважає оспорюваний договір дарування від 07 грудня 2009 року недійсним, оскільки його було укладено з метою приховання договору застави для забезпечення повернення позики (стаття 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - удаваний правочин).

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що оспорюваний договір дарування від 07 грудня 2009 року є нікчемним, а також, що його ввели в оману стосовно юридичної природи договору дарування квартири (частина перша статті 230 ЦК України).

Позовна заява також містить посилання на статті 203, 215, 227 ЦК України.

ОСОБА_3 вказав, що ним пропущено трирічний строк на звернення до суду з позовом з поважних причин, оскільки такий строк переривався, він був засуджений, тривалий час не міг знайти роботи і оплатити послуги адвоката, а тому не міг вчасно подати цей позов.

На підставі наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати причини пропуску ним строку на звернення до суду із вказаним позовом поважними та поновити відповідний строк, визнати недійсними договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07 грудня 2009 року та договір купівлі-продажу вказаної квартири від 22 липня 2010 року, стягнути з відповідачів понесені у справі судові витрати.

Відповідачем ОСОБА_5 було заявлено клопотання про необхідність застосування судом наслідків спливу строку позовної давності при вирішенні цього спору та відмови в позові з цих підстав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 строк для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 07 грудня 2009 року між ОСОБА_3, з однієї сторони, і ОСОБА_4, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Юрасовою А. М.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 364 грн 60 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07 грудня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, було укладено поза волею дарувальника на безоплатну передачу нерухомого майна в дар, оскільки такий договір мав ознаки договору застави на виконання боргового зобов'язання, і такий договір є недійсним.

При цьому, вирішуючи спір у цій частині, суд першої інстанції послався на висновки щодо застосування норм права (частини третьої статті 203, статей 229, 717 ЦК України), викладені у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року, справа № 6-69цс14.

Рішення суду першої інстанції також містить посилання на статтю 215 ЦК України (недійсність правочину).

При вирішенні спору в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2010 року, районний суд дійшов висновків про безпідставність таких вимог позивача з посиланням на те, що ОСОБА_3 не був стороною такого наступного правочину і він може захистити своє право шляхом подання віндикаційного позову (стаття 388 ЦК України), а не шляхом пред'явлення вимоги про недійсність такого правочину.

Також суд першої інстанції визнав посилання позивача на поважність пропуску строку на звернення до суду із вказаним позовом обґрунтованими та задовольнив відповідне клопотання.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені вище висновки суду першої інстанції про характер правовідносин між сторонами у справі та їх правове регулювання, про необхідність часткового задоволення позову, з поновленням строку на звернення до суду з позовом, є правильними, законними та обґрунтованими і доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року і направити справу на новий розгляд до районного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено не один, а два окремих самостійних правочини, а саме договір позики та договір дарування, і судами попередніх інстанцій зроблено помилкові висновки про те, що це один правочин.

ОСОБА_5 зазначає, що ОСОБА_3 було достовірно відомо про наслідки укладення оспорюваних ним договорів і підстав для визнання їх недійсними немає.

Також ОСОБА_5 вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про поважність пропуску позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року в частині поновлення ОСОБА_3 строку для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 07 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ухвалити нове рішення у справі про відмову ОСОБА_3 у поновленні строку для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним та відмову в позові про визнання недійсним вказаного спірного договору дарування.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована обставинами аналогічними з посиланнями касаційної скарги ОСОБА_5

Крім того, ОСОБА_4 зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно вирішив спір в частині вимог про визнання недійсним спірного договору дарування на підставі положень статті 229 ЦК України, у той час, коли позов у цій частині обґрунтовувався іншими підставами, передбаченими статтями 230 і 235 ЦК України, а тому суд вийшов за межі позовних вимог і апеляційний суд залишив ці обставини без реагування.

ОСОБА_4 вказує, що суди попередніх інстанцій, встановивши факт укладення не договору дарування, а договору застави, не застосували до правовідносин положення статті 235 ЦК України, яка визначає правові наслідки удаваного правочину, у тому числі, необхідність регулювання правовідносин між сторонами удаваного правочину правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4, поданому в грудні 2016 року, ОСОБА_3 просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі залишити без змін.

Заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивоване тим, що судами попередніх інстанцій вірно враховано висновки щодо застосування норм права (частини третьої статті 203, статей 229, 717 ЦК України), викладені у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року, справа № 6-69цс14, та правильно визнано недійсним оспорюваний договір дарування квартири.

Інші посилання заперечення на касаційну скаргу зводяться до обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про необхідність поновлення позивачеві строку на звернення до суду із вказаним позовом.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_5, поданому в грудні 2016 року, ОСОБА_3 просить касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі залишити без змін.

Заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_5 мотивоване аналогічними посиланнями із запереченням на касаційну скаргу ОСОБА_4, доповненими тим, що ОСОБА_5 було відомо, що вона купує у ОСОБА_4 спірну квартиру, і оспорюваний договір купівлі-продажу мав формальний характер, був укладений з метою приховання злочинних дій ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією із яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підлягають залишенню без задоволення у зв'язку з такими обставинами.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У пункті 20 цієї постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною першою статті 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 25 вказаної вище постанови роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як зазначено вище, при зверненні до суду з позовом в частині вимог про визнання недійсним та скасування оспорюваного договору дарування, ОСОБА_3 посилався на те, що насправді ним укладено не договір дарування, а договір забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, і наміру передавати спірну квартиру у власність обдарованому він не мав.

Згідно із частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Задовольняючи позов у частині вимог про визнання недійсним та скасування оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції взяв до уваги висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року, справа № 6-69цс14, які зводяться до того, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Аналізуючи характер правовідносин між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що спірний договір дарування в сукупності з договором позики оформленим розпискою, яка містить умову про передачу нерухомого майна, встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру, а тому оспорюваний правочин не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди, і такий договір підлягає визнанню недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам нормам, передбаченим пунктами 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України, якими на суд покладено обов'язок по вирішенню питання щодо встановлення характеру правовідносин між сторонами у справі та визначенню норм права, які підлягають застосуванню до таких правовідносин.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд дійшов правильних висновків про законність і обґрунтованість рішення суду.

Посилання касаційних скарг на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для поновлення позивачеві строку на звернення до суду із вказаним позовом на увагу не заслуговують, оскільки при вирішені цього питання судами досліджувалися та оцінювалися відповідні докази, встановлювалися необхідні для цього обставини і це відображено в оспорюваних в касаційному порядку судових рішеннях, а за правилами статті 400 ЦПК України (в чинній редакції) суд касаційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями на встановлення обставин справи чи переоцінку зібраних у справі доказів.

Відповідно до вимог статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 07 грудня 2009 року між ОСОБА_3, з однієї сторони, і ОСОБА_4, з іншої сторони, а також про відсутність підстав для задоволення інших вимог позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, є правильними по суті, законними і обґрунтованими, а тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скарги без задоволення, у суду касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційних скарг слід покласти на осіб, які подали касаційні скарги. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційних скарг покласти на ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик