Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 136/2211/15-ц

провадження № 61-5839 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Нікушина В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» (далі - ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро») про визнання договору оренди землі припиненим.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 5 січня 2005 року між ним та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» було укладено договір оренди належної йому на підставі державного акта на право власності на землю земельної ділянки (паю) площею 3,5048 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років. 25 листопада 2014 року він у письмовій формі повідомив орендаря про свій намір не продовжувати дію договору оренди землі на новий строк. Вважає, що строк дії договору закінчився 5 січня 2015 року і договір припинив свою дію, проте відповідач продовжує використовувати земельну ділянку, обробляти її та не бажає повертати. Посилаючись на викладене, просив визнати договір оренди землі таким, що припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, та зобов'язати відповідача повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року у складі судді Стадника С. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір оренди землі, укладений 5 січня 2005 року у селі Зозів Липовецького району Вінницької області між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», щодо оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5048 га, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області і належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 20 січня 2002 року серії ВН № 07208, таким, що припинив дію у зв'язку із закінчення строку, на який його було укладено. Стягнуто з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами у 2005 році договір оренди землі припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено. Орендодавець письмово повідомив орендаря про свій намір припинити дію договору. Укладена між сторонами у 2010 році додаткова угода до договору оренди землі, якою строк оренди було збільшено до 20 років, не була зареєстрована у встановленому законом порядку, а тому не набула чинності. За відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору, який припинив свою дію, тобто за відсутності правової підстави. Враховуючи, що право орендодавця на припинення зобов'язання за договором оренди землі не визнається, воно підлягає судовому захисту.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» задоволено. Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» задоволено. Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» судовий збір у розмірі 535 грн 92 коп.

Скасовуючи рішення місцевого суду і ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що заявлений позов є передчасним, оскільки як на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, так і на час ухвалення рішення укладений між сторонами 5 січня 2005 року договір оренди землі не припинив свою дію, так як був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» тільки 25 жовтня 2006 року, з якого і почався перебіг десятирічного строку дії договору.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що перебіг строку дії договору оренди землі починається з дня його державної реєстрації, тобто з 25 жовтня 2006 року. Дата реєстрації договору фактично змінює момент укладення договору та момент його закінчення, оскільки він був укладений 5 січня 2005 року на 10 років і мав би закінчитися 5 січня 2015 року, однак у даному випадку строк його дії продовжується більш ніж на півтора року. Викладене суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, згідно з яким, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, сторони договору скріплюють його своїми підписами, що є моментом укладення договору. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору. У правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, який врахував апеляційний суд при ухваленні рішення, жодним чином не йдеться про початок і закінчення строку дії договору оренди землі, а вказано про момент набуття чинності договором - з дня державної реєстрації. Тому посилання суду на цей висновок є помилковим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 13 березня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу № 136/2211/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 315 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року в редакції, чинній на час його ухвалення, щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 5 січня 2005 року ОСОБА_1 уклав із ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» договір оренди землі № 101 (далі - Договір), згідно з яким позивач передав товариству в оренду належну йому на праві власності земельну ділянку площею 3,5048 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області строком на 10 років.

Згідно з пунктом 23 Договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

25 жовтня 2006 року вказаний Договір зареєстровано Липовецьким відділом Вінницької філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 6.

Пунктом 4 Договору визначено, що він укладений на 10 років. Після закінчення строку дії договору орендодавець повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору письмово попередити орендаря про свій намір припинити дію договору. У разі відсутності такого повідомлення договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.

27 грудня 2010 року між сторонами укладено додаткову угоду до Договору, якою

змінено строк дії договору на 20 років.

Пунктом 3 додаткової угоди визначено, що вона є невід'ємною частиною Договору і набирає чинності з дати державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).

За змістом статей 18, 20 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії спірного Договору починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання Договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16.

Крім того, частиною першою статті 31 Закону № 161-XIV передбачено, що договір оренди землі припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що у додатковій угоді, укладеній між сторонами 27 грудня 2010 року, відсутня відмітка про державну реєстрацію.

Виходячи з викладеного, повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази і давши їм належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг строку дії оспорюваного Договору починається з моменту його державної реєстрації, а саме - з 25 жовтня 2006 року, тому заявлений ОСОБА_1 позов є передчасним, оскільки на час ухвалення рішення апеляційним судом спірний Договір не припинив свою дію, у зв'язку з тим, що строк, на який його було укладено, не закінчився.

У правових висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13 та від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, йдеться про те, що моментом укладення договору оренди землі є день, коли сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору і скріпили його своїми підписами, однак договір набирає чинності в момент його державної реєстрації. Наведене ніяким чином не спростовує висновку апеляційного суду про те, що строк дії спірного Договору починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Як зазначалося вище, спірний Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 23 Договору).

Таким чином, доводи касаційної скарги по суті спору повністю спростовуються встановленими апеляційним судом наведеними вище обставинами справи і положеннями законодавства.

Твердження заявника про необ'єктивність та упередженість судді Луценка В. В. при вирішенні даної справи також не заслуговує на увагу, оскільки в ухваленні оскаржуваного судового рішення вказаний суддя участі не приймав, а рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року в даній справі, ухвалене з участю судді Луценка В. В., скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що цим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовані норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак