Ухвала

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 645/3265/13-ц

провадження № 61-5552св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року у складі судді Шарка О. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Трішкової І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (законним представником якої є ОСОБА_2.), ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 (законним представником якого є ОСОБА_8) про стягнення заборгованості за кредитними договорами. На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_9 було укладено кредитні договори, а саме: договір № 0 (19/355/АК-ТУ1) від 9 вересня 2005 року, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 52 700 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення до 9 вересня 2011 року, договір № 0 від 30 січня 2007 року, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 87 500 доларів США зі сплатою 12,2% річних з кінцевим терміном повернення до 30 січня 2014 року, та договір № 0 від 30 січня 2007 року, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 68 700 доларів США зі сплатою 12,3 % річних з кінцевим терміном повернення до 30 січня 2018 року. 30 січня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами № 0 та № 0 між банком і ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку банку належні йому на праві власності нежитлові приміщення другого поверху № VІ, 16, 21, 26, третього поверху № VІІІ в літері «А-3» загальною площею 268,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2. Згідно із свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. На час відкриття спадщини зобов'язання померлого ОСОБА_9 за кредитними договорами по поверненню кредитних коштів та відсотків, що були нараховані за його життя, залишилися невиконаними. 4 листопада 2010 року банк подав до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори претензію кредитора до відповідачів як спадкоємців позичальника. Станом на 7 березня 2013 року заборгованість ОСОБА_9 за кредитними договорами становила в загальному розмірі 142 303,06 доларів США, з яких: 17 319,04 доларів США - за договором № 0 (19/355/АК-ТУ1) від 9 вересня 2005 року; 67 189,28 доларів США - за договором № 0 від 30 січня 2007 року; 57 794,74 доларів США - за договором № 0 від 30 січня 2007 року. Оскільки претензія кредитора не була задоволена відповідачами у добровільному порядку, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість за вищевказаними кредитними договорами на загальну суму 142 303 долари США з урахуванням розміру часток кожного з відповідачів в успадкованому майні та в межах вартості цього майна.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором № 0 (19/355/АК-ТУ1) від 9 вересня 2005 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року в сумі 23 717,17 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_3, законним представником якої є ОСОБА_2, на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором № 0 (19/355/АК-ТУ1) від 9 вересня 2005 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року в сумі 23 717,17 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором № 0 (19/355/АК-ТУ1) від 9 вересня 2005 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року в сумі 23 717,17 доларів США.Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором № 0 (19/355/АК-ТУ1) від 9 вересня 2005 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року в сумі 23 717,17 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_4, законним представником якого є ОСОБА_8, на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором № 0 (19/355/АК-ТУ1) від 9 вересня 2005 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року, за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 січня 2007 року в сумі 47 434,34 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, законним представником якої є ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, законним представником якого є ОСОБА_8, на користь ПАТ «УкрСиббанк» сплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3 441 грн та витрати, пов'язані з проведенням судової оціночно-будівельної експертизи, в сумі 9 028 грн, по 2 494 грн 60 коп. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилися невиконаними зобов'язання за кредитними договорами по поверненню кредитних коштів та відсотків, що були нараховані за його життя. ПАТ «УкрСиббанк» пред'явив претензію кредитора за місцем відкриття спадщини та у строк, визначений статтею 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Загальна сума заборгованості за кредитними договорами складає 142 303,06 доларів США, загальна вартість успадкованого відповідачами майна у валюті зобов'язання складає 813 729,74 доларів США. З урахуванням вимог частини першої статті 1282 ЦК України та розміру часток кожного з відповідачів у спадщині банк вправі вимагати стягнення з них вищевказаної суми заборгованості за договорами.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 відхилено, рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду та, крім того, зазначив, що постанова Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15 щодо неможливості стягнення із спадкоємців заборгованості за кредитом за рахунок успадкованого майна, на яку посилався представник відповідача, не може бути застосована у даному випадку, оскільки в указаній справі вирішувався спір про стягнення заборгованості зі спадкоємців, які успадкували іпотечне майно, і при цьому боржник та іпотекодавець були різними особами.

6 грудня 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не встановлено, а позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що претензію кредитора доведено до відома спадкоємців. Судом першої інстанції встановлено заборгованість за кредитними договорами в розмірі 142 303 долари США станом на 7 березня 2013 року. Банком порушено порядок пред'явлення вимог до спадкоємців. Застосовуючи до спірних правовідносин частину першу статті 1282 ЦК України, суди повинні були також застосувати і частину другу цієї статті. В даному випадку банк мав звернутися до відповідачів з позовом про звернення стягнення на майно, передане їм у спадщину, а не про стягнення заборгованості. Із відповіді приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Хаславської К. В. від 4 серпня 2016 року № 470/02-14 вбачається, що від Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори будь-які претензії від ПАТ «УкрСиббанк» до спадкоємців померлого ОСОБА_9 не надходили, а в матеріалах спадкової справи містяться претензії інших кредиторів. З огляду на те, що загальна сума вимог кредиторів до спадкоємців перевищує вартість спадкового майна, то відповідачі взагалі нічого не отримають у спадщину. Суди поза межами спадкових правовідносин стягнули з відповідачів додатково грошові кошти в рахунок погашення зобов'язання за кредитними договорами померлого ОСОБА_9, що є неможливим з огляду на вищевказані правові норми.

27 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у справі.

5 квітня 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просило відмовити в задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Банкпред'явив претензію кредитора за місцем відкриття спадщини та у строк, визначений статтею 1281 ЦК України, а обов'язок довести її до відома спадкоємців покладається на нотаріуса. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі відмовляються задовольняти грошові вимоги кредитора, відсутні підстави, передбачені частиною другою статті 1282 ЦК України, для пред'явлення банком позову про звернення стягнення на майно. Позивач сам вправі обирати спосіб захисту свого порушеного права.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

2 лютого 2018 року справу № 645/3265/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 9 вересня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 0 (19/355/АК-ТУ1), за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 52 700 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 9 вересня 2011 року.

30 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 87 500 доларів США зі сплатою 12,2 % річних з кінцевим терміном повернення до 30 січня 2014 року.

30 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 68 700 доларів США зі сплатою 12,3 % річних з кінцевим терміном повернення до 30 січня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами № 0 та №0 між банком і ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки, за яким позичальник передав в іпотеку банку належні йому на праві власності нежитлові приміщення другого поверху № VІ, 16, 21, 26, третього поверху № VІІІ в літері «А-3» загальною площею 268,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

На час відкриття спадщини зобов'язання померлого ОСОБА_9 за кредитними договорами по поверненню кредитних коштів та відсотків, що були нараховані за його життя, залишилися невиконаними.

4 листопада 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори претензію кредиторана загальну суму 142 905,77 доларів США.

16 листопада 2010 року претензію було отримано працівником Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, що підтверджується описом вкладень у цінний лист та зворотнім поштовим повідомленням про вручення.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Останнім місцем проживання ОСОБА_9 було АДРЕСА_1, що територіально належить до Фрунзенського району м. Харкова, на яке розповсюджується діяльність Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори.

Згідно з частиною першою статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга статті 1281 ЦК України).

Судами встановлено, що відповідачі, які є спадкоємцями позичальника ОСОБА_9 не виконали свого обов'язку, передбаченого частиною першою статті 1281 ЦК України, щодо повідомлення ПАТ «УкрСиббанк» про смерть позичальника. Банк протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця подав претензію кредитора до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори.

Відповідачі також не повідомили ПАТ «УкрСиббанк» про те, що вони подали заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Хаславської К. В.

Позивач дізнався про смерть ОСОБА_9 під час розгляду іншої цивільної справи у Фрунзенському районному суді міста Харкова про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_9 - ОСОБА_8, за результатом розгляду якої ПАТ «УкрСиббанк» було відмовлено у стягненні боргу з ОСОБА_8 та припинено договір поруки у зв'язку зі смертю ОСОБА_9

Листом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 25 лютого 2011 року № 448/01-16 ПАТ «УкрСиббанк» було дано відповідь про те, що свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_9 не видавалися та що відповідно до пункту 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України про видачу таких свідоцтв банк буде повідомлено додатково.

Виходячи з викладеного, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, про те, що ПАТ «УкрСиббанк» пред'явив претензію кредитора за місцем відкриття спадщини у строк, визначений статтею 1281 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16.

Виходячи зі змісту вказаних норм закону, звернення до суду кредитора спадкодавця з позовом до спадкоємців про стягнення заборгованості за договорами кредиту, не може вважатися належним способом захисту порушеного права кредитора, оскільки правовідносини між кредитором ПАТ КБ «УкрСиббанк» і позичальником ОСОБА_9 припинилися у зв'язку зі смертю останнього, а його спадкоємці сторонами кредитних договорів не були. На правовідносини між кредитором і спадкоємцями позичальника не поширюються норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов'язань, зокрема право на пред'явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 1282 ЦК України, що виразилося у неправильному тлумаченні закріплених у ній норм, та помилково вважали, що кредитору належить право звернення до суду з вимогою до спадкоємців про стягнення грошових коштів.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий же спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред'явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно, яке було передане їм у натурі.

При цьому закон не передбачає форму, в якій має бути здійснена відмова спадкоємців задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу. Тому саме по собі невиконання спадкоємцями вказаної вимоги може свідчити про їх відмову. Доказом відмови спадкоємців від виконання вимоги кредитора в даній справі є невизнання ними пред'явленого банком позову про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Отже, висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позову банку та стягнення із спадкоємців позичальника заборгованості за кредитними договорами у грошовому виразі ґрунтується на неправильному застосуванні до спірних правовідносин вищенаведених норм матеріального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Стрільчука В. А., суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В. дійшов висновку про те, що оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі суддів: Хопти С. Ф., Білоконь О. В., Синельникова Є. В., розглядаючи касаційну скаргу ОСОБА_12, ОСОБА_13, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_14, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_12, ОСОБА_13, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_14, про стягнення із спадкоємців позичальника заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-1016св18), у постанові від 22 січня 2018 року дійшла висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Залишаючи касаційну скаргу без задоволення колегія суддів виходила з того, що враховуючи положення статті 1282 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення із спадкоємців позичальника у межах вартості спадкового майна та частки кожного із спадкоємців в одержаному у спадщину майні заборгованості за кредитним договором на користь банку.

Наведений приклад свідчить про застосування Верховним Судом у складі різних колегій суддів однієї палати Касаційного цивільного суду принципово різного підходу до розуміння та тлумачення статті 1282 ЦК України, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

Відповідно до частини першої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Вищезазначене свідчить про існування правової проблеми, пов'язаної з формуванням єдиної правозастосовчої практики, яка підлягає вирішенню Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтею 403ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Цивільну справу № 645/3265/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (законним представником якої є ОСОБА_2), ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (законним представником якого є ОСОБА_8) про стягнення заборгованості за кредитними договорами за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року передати на розгляд Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак