Справа № 369/4586/14-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/121/18 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 26 19.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого - Мережко М.В.;

Суддів - Мельника Я.С., Суханової Є.М.,

Секретар - Шуляк Д.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Українська дистрибуційна компанія» про визнання договору позики недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 25 березня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики у розмірі 100 000 грн. на строк до 24 квітня 2014 року, про що відповідач видав йому розписку. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2 не виконав, борг не повернув.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 100 000 грн.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що у 2013 році він залишився без роботи та займався її пошуками і в березні 2014 року він звернувся до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Українська дистрибуційна компанія» (далі - ТОВ «УДК») щодо працевлаштування. Проте його повідомили про необхідність зареєструватись як фізична особа - підприємець та підписати з ОСОБА_3 договір позики і розписку про отримання 100 000 грн., що ним і було зроблено, після чого допущено до виконання робіт по реалізації товару.

Він перебував у скрутному становищі, а ОСОБА_3 скористався цим та постійно чинив на нього психологічний тиск, погрожував, тому він підписав договір та розписку під примусом з боку відповідача, але жодних коштів не отримував.

Також зазначав, що договір містить відомості про дату та картковий рахунок, які внесені не 25 березня 2014 року, що підтверджує спотвореність обставин про отримання ним грошових коштів. Фактично між ним та ТОВ «УДК» були трудові відносини, заробітну плату нараховували на його картковий рахунок і ОСОБА_3, саме як його керівник, мав службовий вплив на нього, а дана робота була вкрай важлива для нього.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України просив суд визнати недійсним договір позики від 25 березня 2014 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 100 тис. грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2016 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2015 року з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову і задоволення зустрічних позовних вимог.

У своїй скарзі посилається на те, що грошові кошти йому не передавалися, а спірна сума виникла внаслідок неправомірних дій керівництва ТОВ «Українська дистрибуційна компанія» щодо примушування працівників вчиняти договори позики з безгрошовим характером, з яким він також перебував в трудових відносинах. Наполягає на тому, що судом першої інстанції помилково не було застосовано до вирішення спору норми матеріального права щодо підстав недійсності правочину, змісту договору позики, його умов, моменту укладення, правового значення розписки позичальника про отримання грошової суми, а також роз'яснення Верховного Суду України з цього приводу.

На думку відповідача за первісним позовом, договір позики та розписка були вчинені під впливом психологічного тиску з боку керівництва товариства, оскільки ОСОБА_3, використовуючи своє службове становище та примус, вирішив збагатитися незаконним шляхом. Крім того, вказує на порушення судом норм процесуального права, що полягають у безпідставному відновленні провадження у справі та вирішення спору по суті без з'ясування питань, що заявлялися у клопотанні експерта про надання додаткових матеріалів для проведення судово-технічної експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, борг за яким підлягає стягненню у зв'язку з неповерненням останнім грошових коштів. При цьому ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження того, що укладення договору позики було наслідком психологічного тиску з боку керівництва ТОВ «УДК» з огляду на його скрутне матеріальне становище та зацікавленість у працевлаштуванні.

Колегія суддів не може погодитися з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти для придбання автомобіля у розмірі 100 тис. грн.. без сплати відсотків зі строком повернення протягом тридцяти днів, про що складена відповідна розписка (т. 1, а.с. 3-4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 вказував, що договір позики від 25 березня 2014 року містить очевидні ознаки його підробки та внесення недостовірних відомостей, зокрема, щодо дати його укладення, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції вважав за необхідне застосування спеціальних знань та за його клопотанням ухвалою від 25 травня 2016 року призначив комплексну судово-технічну та почеркознавчу експертизи документів, проведення якої доручив експертам Київської незалежної судово-експертної установи.

Згідно зі ст. 110 ЦПК України, Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як видно з матеріалів справи, суд погодив залучення до проведення експертизи фахівця, що володіє необхідними для вирішення поставлених питань спеціальними знаннями, досвідом та кваліфікацією - ОСОБА_4, попередивши його про кримінальну відповідальність та надавши згоду на пошкодження об'єктів дослідження (т. 4, а.с. 46).

Крім цього, згідно зі ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Проте, сторони по справі не надали обґрунтованих заперечень щодо висновку фізико-хімічної експертизи від 27 вересня 2016 року № 1904. Під час повторного розгляду даної справи судом апеляційної інстанції в судовому засіданні було допитано експерта ОСОБА_4, який підтвердив висновки, викладені ним в межах експертного дослідження, що містяться в матеріалах справи, та вказав, що мав достатньо матеріалів для проведення дослідження і повністю відповів на поставлені ухвалою суду питання.

Будь-які докази, що підтверджують наявність підстав вважати вказаний висновок експерта необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, в матеріалах справи відсутні.

А відтак, колегія суддів не вбачає підстав для неврахування висновку фізико-хімічної експертизи від 27 вересня 2016 року під час розгляду даної справи.

У висновку фізико-хімічної експертизи від 27 вересня 2016 року № 1904 встановлено, що рукописні записи у договорі позики виконано раніше, ніж зазначена дата договору, а також кульковою ручкою іншого кольору та хімічного складу; записи: дата - 25 березня 2014 року, номер ІПН та номер карткового рахунку, у договорі позики виконані пізніше рукописних записів (т. 4, а.с. 17-18).

При цьому розписка, на яку посилається ОСОБА_3 взагалі не містить дати її складання, тобто момент передачі грошових коштів у ній не встановлено.

За правилами ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 5 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як визначено ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14 дійшов висновку, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції,що діяла на час ухвалення рішення), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України (в редакції що діяла на час ухвалення рішення), доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як визначено ч. 3 ст. 10 ЦПК України (в редакції ,що діяла на час ухвалення рішення), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного та з урахуванням висновків фізико-хімічної експертизи від 27 вересня 2016 року № 1904 колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики, укладеного 25 березня 2014 року між ним та ОСОБА_3, недійсним.

За правилами ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 25 березня 2014 року. У зв'язку із недійсністю вказаного договору, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 13 цієї статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 243 грн. судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За правилами ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2015 року скасувати. Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір позики від 25 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витати у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 28 березня 2018 року

Головуючий М.В. Мережко

Судді Я.С. Мельник

Є.М. Суханова