РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2570/17

14 березня 2018 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Озарчук Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Моквинторф" Державного підприємства "Рівнеторф" та Державного підприємства "Рівнеторф" про стягнення заробітної плати за відпрацьований січень та лютий 2011 року та середнього заробітку згідно припису державної інспекції праці від 16 січня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути в її користь заробітну плату за відпрацьований січень та лютий 2011 року, середню заробітну плату згідно припису державної інспекції праці від 16 січня 2017 року в розмірі 238800 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн..

В обґрунтування позову покликається на те, що раніше працювала згідно контракту на посаді директора ДП "Моквинторф" і при проведенні остаточного розрахунку ій не було виплачено заробітну плату за січень та лютий 2011 року. В звязку з цим просить стягнути невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Також вважає, що невиплатою заробітної плати їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 50000 грн..

Відповідачі надали суду відзиви на позовну заяву, в яких заперечили проти позову, оскільки, при звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок по заробітній платі. Крім того, позивач вже зверталася до суду з позовом щодо стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку і їй в цьому було відмовлено. Також покликаються на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала повністю та з аналогічних підстав. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ДП "Моквинторф" позов не визнав та пояснив, що при проведенні остаточного розрахунку з позивачем ій було виплачено всю заробітну плату, в тому числі і за січень та лютий 2011 року. Це зокрема підтверджується Звітом з праці за січень-грудень 2011 року за підписом позивача, згідно якого відсутня заборгованість по заробітній платі. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ДП "Рівнеторф" позов не визнав та пояснив, що з позивачем проведено всі розрахунки по заробітній платі і жодної заборгованості немає. Покликаючись на викладене у відзиві на позов просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з державним підприємством «Рівнеторф», працюючи на посаді директора дочірного підприємтства «Моквинторф» відповідно до контракту, укладеного між нею та ДП «Рівнеторф» на термін з 04 лютого 2011 року по 11 травня 2013 року.

Наказом директора ДП «Рівнеторф» від 03 лютого 2012 року № 4-к «Про звільнення» позивач була звільнена з посади директора дочірного підприємства «Моквинторф» з 03 лютого 2012 року на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року позовну заяву позивача до ДП «Рівнеторф» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково: визнано наказ №4-к «Про звільнення» від 03 лютого 2012 року незаконним; визнано позивача звільненою з підстав, передбачених п.2 ч.1ст. 36 КЗпП України за закінченням строку дії контракту з 11 травня 2013 року. Цим же рішенням було відмовлено позивачу у стягненні середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що такі вимоги були заявлені до ДП «Рівнеторф», а відповідно до контракту позивачці нарахування та виплату заробітної плати проводилось за рахунок коштів(доходу) дочірного підприємства «Моквинторф».

В березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до дочірнього підприємства «Моквинторф», державного підприємства «Рівнеторф» про визнання її звільнення з роботи у зв"язку з виходом на пенсію та стягнення з дочірного підприємства «Моквинторф» на її користь середньомісячного заробітку з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року з в сумі 172 757,96 грн. з урахуванням індексації в сумі 8 620,51 грн. та 3 % річних в сумі 3666,51 грн., компенсації за 84 дні невикористаної відпустку в сумі 23 348,64 грн., грошової допомоги при звільненні в сумі 3040,00 грн. згідно колективного договору, 20000 гривень матеріальної допомоги при виході на пенсію, 24055,87 гривень незаконно стягнутих коштів за виконавчими листами та судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову до дочірнього підприємства «Моквинторф» державного підприємства «Рівнеторф», державного підприємства «Рівнеторф» про внесення змін у наказ про звільнення з роботи щодо підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової допомоги при звільненні з роботи, грошової компенсації за невикористану відпустку, відшкодування грошових коштів, стягнених за виконавчим листом, та витрат на правову допомогу було відмовлено.

Як вбачається із вищевказаного позивачем раніше не ставилися позовні вимоги про стягнення заробітної плати за січень і лютий 2011 року та середнього заробіток за час затримки виплати цієї заробітної плати.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема, листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області від 15.05.2012 р. (а.с.20), листа Управління Держпраці у Рівненській області від 12.01.2017 р. (а.с. 32), Акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 01А/04-9 (а.с.34-37) позивачу не нараховувалася та не була виплачена заробітна плати за січень та лютий 2011 року. Згідно розрахунків з якими погоджується суд, фактично позивачу не виплачено заробітну плату з врахуванням компенсації (індексів споживчих цін) за січень та лютий 2011 року в розмірі 8062,86 грн.. Крім того, непрямим доказом невиплати позивачу заробітної плати за цей період є Індивідуальна відомість Пенсійного фонду про застраховану особу, згідно якої в січні-лютому 2011 року відсутні відомості про суму заробітку для нарахування пенсії.

У статті 233 Кодексу передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Зважаючи, що позивач звернулася до суду із позовом про порушення законодавства про оплату праці, то на думку суду, вона не пропустила строку звернення до суду, а тому задовольняє її позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за січень та лютий 2011 року.

Суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те, що з позивачем було проведено повний розрахунок з наступних підстав. Бухгалтерськими документами, які підтверджують виплату заробітної плати, є видаткові касові ордери, відомості про виплату грошей або платіжні доручення для зарахування коштів на банківські рахунки працівника. Разом з тим, відповідачами не надано жодного документу, який би підтвердив виплату позивачу зарплати за січень та лютий 2011 року. Звіт з праці за січень-грудень 2011 року за підписом позивача про відсутність заборгованості з оплати праці, на який покликався представник відповідача, не є доказом виплати позивачу заробітку за цей період. Не може бути підставою відмови у задоволенні позову в частині виплати заробітної плати за січень та лютий 2011 року і те, що позивач в цей час працювала директором Дочірнього підприємства "Моквинторф", оскільки, чинним законодавством така підстава не передбачена.

За статтею 47 КЗпП УКраїни роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього кодексу встановлено, що невиплата працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

В судовому засідані встановлено, що на час розгляду справи з позивачем фактично розрахунку не проведено.

Оскільки, позивачу при звільненні не виплачено лише частину коштів - заробітну плату за січень та лютий 2011 року, то виходячи з принципу справедливості та співмірності а також зважаючи на те, що понад рік позивач з позовом до суду не зверталася, суд вважає, що слід обмежитися строком розрахунку - один рік. Беручи за основу середньоденний заробіток позивача встановлений рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року (143,29 грн.) та кількістю робочих днів у році - 251 ( згідно даних Мінсоцполітики) та фактично затриманим розрахунком суд вважає за необхідне визначити до відшкодування суму у розмірі 35965 грн. 79 коп.

Відповідно до вищезазначеного рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Зважаючи на те, що відповідач фактично не розрахувався з позивачем та не виплатив всіх належних їй сум, то позивачем не пропущений строк звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди.

Суд вважає, що несвоєчасною виплатою заробітної плати позивачу було спричинено моральну шкоду, яка полягала в її моральних стражданнях з приводу невиплати належного їй заробітку і визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн..

Згідно дослідженого в судовому засіданні контракту позивачці нарахування та виплату заробітної плати проводилось за рахунок коштів (доходу) ОСОБА_4 підприємства «Моквинторф». В звязку з цим суд стягує всі суми на користь позивача з відповідача ОСОБА_4 підприємства «Моквинторф» та відмовляє в задоволенні позовних вимог до Державного підприємства "Рівнеторф".

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави 640 грн. судового збору згідно позовної вимоги про стягненя коштів та на користь позивача 38 грн. 40 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог про відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 89, 141, 259, 260 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Моквинторф" Державного підприємства "Рівнеторф" та Державного підприємства "Рівнеторф" про стягнення заробітної плати за відпрацьований січень та лютий 2011 року та середнього заробітку згідно припису державної інспекції праці від 16 січня 2017 року задовільнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Моквинторф" Державного підприємства "Рівнеторф" на користь ОСОБА_1 заробітну плату з врахуванням компенсації (індексів споживчих цін) за січень та лютий 2011 року в розмірі 8062 (вісім тисяч шістдесят дві) грн. 86 коп., середній заробіток за час затримки виплати зарплати в розмірі 35965 (тридцять пять тисяч девятсот шістдесят пять) грн. 79 коп., та 3000 (три тисячі) грн. у відшкодування моральної шкоди, та 38 (тридцять вісім) грн. 40 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Моквинторф" Державного підприємства "Рівнеторф" на користь держави 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_5