Справа № 452/2783/17 Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/13/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,
за участі в судовому засіданні ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , головного ДВ Самбірського МВДВС ГТУЮ у Львівській області Звір І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 6 листопада 2017 року у справі за поданням головного державного виконавця Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Звір І.М. про вирішення питання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 листопада 2017 року тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий проживає за адресою: Львівська область, Самбірський район, с. Городище, до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 28 грудня 2016 року про стягнення моральної шкоди.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та у задоволенні подання державного виконавця Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції відмовити. Вважає, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального. Зазначає, що в порушення ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження» йому не надсилалась постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про залучення працівників органів внутрішніх справ для виконання виконавчих дій за його адресою проживання. Вказує на те, що від сплати боргу не ухиляється, навпаки повідомляв державного виконавця Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про намір розтермінувати сплату боргу у судовому порядку, так як знаходиться в пошуках офіційного працевлаштування, проживає разом з дружиною та двома малолітніми дітьми у будинку, який належить його батькам і, крім майна, яке належить до переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, іншого майна не має.
В судове засідання стягувач ОСОБА_3 не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що він повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення боржника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні доводам апеляційної скарги, державного виконавця в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст. 377-1 ЦПК України, п. 19 ч. 3 ст. 18, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та задовольняючи подання державного виконавця, виходив з того, що головний державний виконавець Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області Звір І.М. 01.11.2017 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 . У обґрунтування вказаного подання посилалася на те, що на виконанні у Самбірському МРВ ДВС перебуває виконавче провадження № 53449809 з виконання виконавчого листа № 455/67/15-к, виданого 28 грудня 2016 року Старосамбірським районним судом Львівської області, про стягнення з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн., на підставі якого 21 лютого 2017 року відкрито виконавче провадження, копія постанови про відкриття провадження скеровано сторонам і така вручена ОСОБА_1 , про що свідчить його підпис у супровідному листі від 21 лютого 2017 року, однак ОСОБА_1 добровільно виконавчий документ не виконує, кошти на рахунок стягувача не оплачує та ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішення. Державним виконавцем вжито заходи щодо примусового виконання рішення суду, а саме, сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та не виявлено майна у боржника. 6 жовтня 2017 року винесено постанову про залучення працівників органів внутрішніх справ та скеровано до Самбірського ВП ГУ НП у Львівській області щодо надання працівника для забезпечення охорони громадського порядку при проведенні виконавчих дій, після чого було здійснено виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 для опису майна з метою його подальшої реалізації в рахунок погашення заборгованості, однак ОСОБА_1 заборгованість сплачувати відмовився, майно для проведення опису для подальшої реалізації. Із постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.02.2017, винесеної головним державним виконавцем Самбірського МРВ ДВС ГТУЮ Звір І.М., видно, що на підставі виконавчого листа № 455/67/15-к, виданого 28 грудня 2016 року Старосамбірським районним судом Львівської області, відкрито виконавче провадження про стягнення із ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 15000 грн., копія вказаної постанови 22.02.2017 отримана ОСОБА_1 , про що свідчить його підпис у супровідному листі. Із зазначеної постанови відомо, що боржника було зобов`язано подати декларацію про доходи та майно. Із постанови головного державного виконавця Самбірського МРВ ДВС ГТУЮ Звір І.М. від 6 жовтня 2017 року про залучення працівників органів внутрішніх справ та акта державного виконавця вбачається, що під час примусового виконання вказаного виконавчого листа було залучено працівника Самбірського ВП НУ НП у Львівській області для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту державного виконавця і під час проведення виконавчих дій 6 жовтня 2017 року у с. Городище Самбірського району Львівської області ОСОБА_1 заборгованість на користь ОСОБА_3 сплачувати відмовився, майно для проведення опису не надав. Отже, ОСОБА_1 зазначених обов`язків не виконує і тому є таким, що ухиляється від виконання зобов`язань про відшкодування моральної шкоди, покладених на нього судовим рішенням. Ураховуючи наведене, є підстави тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення та обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали), питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавленим права в будь-який час повернутись в Україну.

Так, згідно ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров`я людей.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 2) діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань; 6) він свідомо сповістив про себе неправдиві відомості - до з`ясування причин і наслідків подання неправдивих відомостей; 8) щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі; 9) він перебуває під адміністративним наглядом міліції - до припинення нагляду. Громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті. Громадянин України, який має паспорт, у разі, коли існують обставини, що обмежують відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право його виїзду за кордон, зобов`язаний здати свій паспорт на зберігання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, за місцем проживання у місячний термін після виникнення таких обставин. За наявності достатніх підстав паспорт, що зберігається в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, повертається у 10-денний термін з моменту звернення громадянина або його законного представника. Паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами, уповноваженими на те посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, та консульською службою України. У разі повернення громадянину України тимчасово затриманого (вилученого) паспорта у межах терміну його дії державне мито не справляється.

Враховуючи вказані вимоги закону для задоволення подання державного виконавця про здійснення згаданого тимчасового обмеження конституційних прав громадянина України, які також гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод повинні бути достатньо вагомі підстави, які свідчили б про необхідність застосування такого заходу, насамперед в інтересах забезпечення виконання судового рішення. Такими, зокрема, можна вважати встановлення факту свідомого ухилення боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи від виконання судового рішення, вчинення дій, що свідчили б про намагання шляхом виїзду за межі України ухилитись від виконання рішення суду, тощо.

Крім цього, згідно ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час звернення із поданням) боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може, зокрема, свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 19 згаданого Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження, тощо.

Як вбачається із змісту подання та оскаржуваної ухвали, державним виконавцем не наведено жодних обґрунтованих доводів, що вказували б на ті неправомірні дії чи бездіяльність боржника, які могли б свідчити про його ухилення від виконання рішення суду, таких обставин відповідно не встановлено і судом.

Сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення певних дій по його виконанню державним виконавцем та його неналежне виконання боржником, при відсутності належних допустимих, достовірних та достатніх доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчать про необхідність тимчасового обмеження конституційних прав боржника, з поданням про що звернувся державний виконавець.

Крім цього, відсутні будь-які вагомі доводи державного виконавця про те як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника сприятиме виконанню судового рішення та необхідність обмеження боржника у праві виїзду за межі України на невизначений (тривалий) строк, яким слід вважати «строк до виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням».

Вказане має істотне значення, зважаючи також і на практику Європейського суду з прав людини у справах з аналогічними правовідносинами, що є джерелом права в Україні (ст. 10 ЦПК України).

Так, зокрема у справі «Хлюстов проти Росії» рішення 11.07.2013 року (скарга №28975/05) Європейський суд з прав людини вказав про таке:

«84. Суд нагадує, що втручання буде вважатися таким, що переслідує "необхідні в демократичному суспільстві" законні цілі, якщо воно відповідає "негайній суспільній потребі", і, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній меті, і якщо причини, наведені державою в обґрунтування є "відповідним і достатнім". Тоді як первісна оцінка за всіма аспектами належить до повноважень влади, остаточна оцінка того, чи було втручання необхідним, залишається предметом розгляду Суду, відповідно до вимог Конвенції (див., Крім іншого, "Хендісайд проти Великобританії" (Handyside v. The United Kingdom ), 1 грудня 1976 р § 48-50, Series A № 24, і "Нада проти Швейцарії" (Nada v. Switzerland) [GC], № 10593/08, § 181, ECHR 2012).
85. Суд перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як засіб поліцейського контролю за особою, що підозрюється в зв`язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 193-197); вилучення, як частина з`ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідувалася в кримінальному порядку, і не вважалася свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, згадане вище, §§ 65-67); заборона банкруту на від`їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. "Луордо проти Італії" (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR 2003 IX); вилучення паспорта заявника за відмову сплатити штраф митній службі (див. "Напіджало проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 г.); зобов`язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, "Федоров і Федорова проти Росії" (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47, 13 жовтня 2005 г .; "Антоненков і інші проти України" (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 р .; "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 р .; "Хайдслсібейді проти Азербайджана" (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 р .; "Македонський проти Болгарії" ( Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 р .; "Пфайфер проти Болгарії" (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, § § 55- 58, 17 лютого 2011 р .; "Прешер проти Болгарії" (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 7 червня 2011 р .; і "Мяджик проти Польщі" (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладені за відмову платити заборгованість по податках (див, "Рінер проти Болгарії "(Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладені за умови володіння відомостями, що становлять державну таємницю (див." Бартіка проти Росії "(Bartik V. Russia ), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і "Солтисяк проти Росії" (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 г).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. "Діаманті і Співав іччіоні проти Сан Марино "(Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладена за порушення імміграційних правил іншої країни (див. "Стамос проти Болгарії" (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року). Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі (див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).
86. Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників. Суд брав до уваги різні чинники.
87. У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі протягом довгих термінів від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; "Бассанио проти Італії" (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 ??11 грудня 2003 р .; "Нерон проти Італії" (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 р .; і "Гоффі проти Італії" (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців. Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).
88. В іншій групі справ, в яких зобов`язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ сам тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах Федорова і Федорової (згадано вище, § 44) і Антоненкова і інших (згадано вище, § 64), Суд вважав, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до органів національної влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.
89. У справах, де обмеження переміщення були накладені на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого судочинства, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; ??у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).
90. У справі Солтисяка, згаданому вище, в якому обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принців в цій галузі.
91. У справі Гочев (згаданому вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування, в такий спосіб:
"49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно є обґрунтованим тільки доти доки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. "Напіджало проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обгрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. "Луордо проти Італії" (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; "Фьолдес і Фьолдесне Хажлік проти Угорщини" (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -...; і далі Рінер, згадане вище, § 121).
50. У будь-якому випадку, органи національної влади зобов`язані забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обгрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фьолдес і Фьолдесне Хажлік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть забезпечувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. Сіссаніс проти Румунії "(Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, фактори, які стосуються співмірності засобів обмеження (див., mutatis mutandis, Ле Компте, ОСОБА_4 і де Мейер проти Бельгії" (he Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), 23 червня 1981 р., § 60, Series A № 43)....
Оскаржувана ж ухвала слід вважати постановлена передчасно, без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення у справі такої категорії, встановлення яких є необхідністю при вирішенні питання про вжиття заходу обмеження прав особи, про який йдеться у поданні.

Так, як вбачається із матеріалів справи, дійсно 21.02.2017 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 28.12.2016 року Старосамбірським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 15000 грн. (Постанова про відкриття виконавчого провадження а.с. 4 зворот, виконавчий лист а.с. 3).

Така постанова дійсно була отримана боржником 22.02.2017 року, про що стверджує його розписка про отримання на супровідному листі про надіслання такої постанови (а.с. 4).

Однак, жодних доказів про те, що боржник ухиляється від виконання оскаржуваного рішення суду матеріали справи не містять. Навпаки із таких вбачається те, що державним виконавцем не вжито всіх необхідних та можливих заходів з виконання згаданого рішення суду та необхідність вжиття такого заходу як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо боржника вжито з метою тиску на боржника, з порушенням його конституційних прав, з метою змусити його виконувати рішення суду не у передбачений законом спосіб.

Так, як вбачається із матеріалів справи з 21.02.2017 року до жовтня 2017 року державним виконавцем жодних дій з виконання судового рішення не вчинялося. Майнового стану боржника державним виконавцем не перевірено, наявності майна на праві власності не перевірено, наявності грошових коштів на рахунках у банківських і інших установах не перевірено, тощо (будь-яких доказів, що підтверджували б протилежне у матеріалах справи немає).

Як ствердив боржник у судовому засіданні та державним виконавцем не спростовано та не заперечувалось, постійного місця праці у боржника немає.

6.10.2017 року державним виконавцем за участі понятого ОСОБА_5 в присутності (як вказано в акті без підпису вказаної особи) ДОП Самбірського ВП Кульчицького-Читайла І.І. у не встановленому місці складено акт про те, що ОСОБА_1 заборгованість на користь ОСОБА_3 сплачувати відмовився та по місцю проживання майна для проведення опису не надав.

Крім цього, 30.10.2017 року державним виконавцем самостійно складено акт про те, що в результаті проведених виконавчих дій з`ясовано, що в боржника майна яке б належало йому на праві власності не виявлено, рахунки в банківських установах відсутні, станом на 30.10.2017 року боржник не працевлаштований, що підтверджено відповідями реєструючи органів.

Вказані два акти жодним чином не свідчать про ухилення боржника від виконання судового рішення про яке йдеться, а навпаки стверджують про неможливість виконання судового рішення боржником з об`єктивних підстав, а саме відсутності майна та доходів, на які б можна було звернути стягнення.

Крім цього, жодних доказів про те, що боржник на виклики державного виконавця не з`являвся, перешкоджав у вчиненні певних виконавчих дій, не надав певне майно державному виконавцю на його вимогу, тощо у матеріалах справи немає.

Що стосується акту від 6.10.2017 року, складеного у не встановленому місці про те, що боржник відмовився сплачувати заборгованість на користь стягувача, то вказане, зважаючи на твердження самого виконавця про те, що у боржника відсутні доходи або майно, на яке можна звернути стягнення, стверджують лише про об`єктивну неможливість виконання боржником судового рішення.

Щодо ненадання боржником майна за місцем проживання для проведення опису, то жодних даних про місце проживання боржника у матеріалах справи немає, як і даних про те чи будь-яке нерухоме майно перебуває у власності боржника. Як ствердив боржник у судовому засіданні будинок, у якому мала намір провести виконавчі дії державний виконавець, йому не належить та жодного майна, що йому б належало у такому на час вчинення виконавчої дії, не було, що жодним чином державним виконавцем не спростовано.

Зважаючи на вказане, жодних даних про те, що боржник ухиляється від виконання державний виконавець не надала.

Сам факт неподання декларації про доходи та майно зважаючи на відсутність будь-яких даних про наявність майна та доходів не слід вважати фактом ухилення від виконання судового рішення.

Крім цього, як вбачається із журналу карток МРЕВ сформованого 4.12.2017 року (а.с. 45), що надала державний виконавець у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, нею, вже після постановлення судом оскаржуваної ухвали, виявлено наявність у боржника двох причіпів, що знову ж свідчить про не вчинення ні на час звернення з поданням, ані навіть на час постановлення оскаржуваної ухвали дій з метою перевірки майнового стану боржника та вжиття заходів щодо виконання судового рішення.

Додатково слід вказати і про те, що боржник має на утриманні двох малолітніх дітей 2008 та 2012 р.н. (а.с. 33, 34) що свідчить про необхідність понесення ним додаткових, окрім на своє утримання, витрат на їх утримання та відсутність постійних, достатніх доходів для цього. Окрім цього, наявність двох малолітніх дітей додатково свідчить про малоімовірність виїзду боржника за кордон з метою ухилення від виконання судового рішення, а навпаки може підтверджувати доводи боржника про віднайдення ним джерела доходу за кордоном, що необхідний як для його утримання, утримання його малолітніх дітей, так і може навпаки сприяти виконанню судового рішення про яке йдеться. Про це, також, додатково свідчать подані боржником квитанції про погашення 500 грн. заборгованості за виконавчим документом (а.с.46-48).

Враховуючи вказане оскаржувана ухвала суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою у задоволенні подання головного державного виконавця Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Звір І.М. про вирішення питання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі Українислід відмовити.

Вказаним слід визнати апеляційну скаргу обґрунтованою та задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 6 листопада 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання головного державного виконавця Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Звір І.М. про вирішення питання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 березня 2018 року.
Головуючий : Я.А. Левик
Судді: Л.Б. Струс
М.М. Шандра