Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/11028/14-ц

провадження № 61-4340 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Мальцева Д. О. від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В., від 9 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 4 травня 2011 року між сторонами був укладений договір позики у вигляді розписки, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняла грошові кошти у розмірі 10 тис. дол. США, які остання зобов'язалась повернути до 4 серпня 2011 року зі сплатою 3 % на місяць. Разом із тим у зазначений строк вказані кошти повернуті не були.

З урахуванням зазначеного та збільшених позовних вимог ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його корить заборгованості у розмірі 10 тис. дол. США, відсотки за користування коштами в сумі 14 833,97 дол. США, а всього 24 833,97 дол. США, з конвертацією суми в національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення платежу.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за розпискою від 4 травня 2011 року у розмірі 10 тис. дол. США, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на 19 червня 2015 року еквівалентно 213 291 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 14 833,97 дол. США, що еквівалентно 316 395 грн 22 коп., а всього 24 833,97 дол. США, що еквівалентно 529 686 грн 22 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, на підтвердження укладення якого надано розписку, за якою відповідач зобов'язана повернути позивачу отримані у борг кошти на підставі положень статей 1046, 1047 та 1049 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 9 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову з огляду на доведеність позивачем факту укладання між сторонами договору позики, умови якого не виконані ОСОБА_5, яка, у свою чергу, не довела, що сума, вказана у розписці від 4 травня 2011 року, складає залишок боргових зобов'язань, взятих відповідачем на себе раніше, з урахуванням боргових відносин, що були між сторонами протягом 2007-2010 років, на загальну суму 109 тис. дол. США

У липні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що розписка на суму 10 тис. дол. США, яка є предметом спору, не може розглядатися як підтвердження існування договору позики. Спірна розписка була видана нею на підтвердження зменшення заборгованості за розписками, які вона складала у 2007-2008 та 2010 роках на загальну суму 109 тис. дол. США саме на прохання ОСОБА_4 та небажання останнього повернути оригінали розписок, кошти за якими вона повернула. Вказувала на те, що кошти за вказаною розпискою вона не отримувала. Крім того, розписка не містить умов про отримання нею грошових коштів у момент написання розписки саме у позику та обов'язок повернути кошти. Також указувала на те, що вираження зобов'язання в іноземній валюті суперечить закону та, як наслідок, є недійсним. Зазначала, що судом неправомірно стягнуто з неї проценти за користування грошовими коштами після закінчення терміну дії договору позики.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 4 травня 2011 року ОСОБА_5 склала розписку про те, що вона взяла у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 10 тис. дол. США, строком до 4 серпня 2011 року, зі сплатою 3 % у місяць (а. с. 5).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Вирішуючи спір, суди правильно виходили із того, що розписка надана ОСОБА_5 містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов'язанням його повернення та дати отримання коштів.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Установивши, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що вказаним договором встановлено розмір процентів від суми позики, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами.

З огляду на зазначене, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що судом неправомірно стягнуто з неї проценти за користування грошовими коштами після закінчення терміну дії договору позики.

Доводи ОСОБА_5 про те, що вираження зобов'язання в іноземній валюті суперечить закону та як наслідок є недійсним, є помилковими, оскільки положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України).

Також безпідставними є доводи ОСОБА_5 про те, що спірна розписка була видана нею на підтвердження зменшення заборгованості за розписками, які вона складала у 2007-2008 та 2010 роках на загальну суму 109 тис. дол. США саме на прохання ОСОБА_4 та небажання останнього повернути оригінали розписок, кошти за якими вона повернула, оскільки вказані обставини вже були предметом дослідження та судами попередніх інстанцій їм надана оцінка на підставі належних і допустимих доказів, а суд касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не здійснює переоцінку цих доказів.

При вирішенні спору суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк