Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/1498/14-ц

провадження № 61-11260св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - приватне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач, позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року у складі головуючого судді Кравчук Т. С. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року у складі суддів: Короткова В. Д., Заїкіна А . П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2014 року приватне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, який було уточнено 29 січня 2015 року.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору № SAMDN2949 ОСОБА_4 26 березня 2004 року отримав кредит у розмірі 5,000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30 листопада 2013 року мав заборгованість 19 270,32грн, яка складається із: 4 591,61 грн - заборгованість за кредитом; 14 678,71 грн - заборгованість за процентамм за користування кредитом. Від цієї суми віднімається сума, що була стягнута за судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2008 року у справі № 2н-1968/08 у розмірі 8 114,49 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 5,000 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 3 114,49 грн; у тому числі несплачених процентів на поточну заборгованість - 64,13 грн; несплачених процентів на прострочену заборгованість - 3 050,36 грн.

Таким чином, сума заборгованості відповідача за процентами за користування кредитом від 26 березня 2004 року за договором № SAMDN2949 складає 11 564,22 грн, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» після уточнення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_4

24 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із зустрічним позовом, у якому просив встановити факт порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» прав споживачів, гарантованих пунктом 4 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом зловживання правом на судовий захист та здійснення дій, спрямованих на свідоме введення суду в оману, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10,000 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 13 500,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Останній платіж відповідачем за договором від 26 березня 2004 року № SAMDN2949 було здійснено 17 серпня 2009 року, тобто у позивача виникло право вимоги дострокового повернення коштів у серпні 2009 року. До суду позивач звернувся 27 січня 2014 року, тобто через чотири роки з моменту виникнення права на захист своїх прав, з пропуском строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року змінено в частині мотивування підстав відмови в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не має права на отримання відсотків за користування кредитом, оскільки кредит в сумі 5,000 грн повністю погашений при виконанні судового наказу, що підтверджується постановою державного виконавця від 19 червня 2009 року та визнано банком. Також суд змінив наведену судом першої інстанції підставу відмови в позові - сплив позовної давності (частина четверта статті 267 ЦК України), та вважав, що в задоволенні позову необхідно відмовити з підстави недоведеності позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати вказані судові рішення у частині його позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не застосовано позовну давність за кожним платежем окремо з урахуванням висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167 цс14, та незаконно відмовлено банку у задоволенні вимог про стягнення відсотків у межах позовної давності. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Отже, висновок апеляційного суду про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не має права на отримання з відповідача відсотків за користування кредитом, нарахованих за період часу, коли зобов'язання залишалося невиконаним, а саме: з 26 грудня 2007 року до 19 червня 2009 року, є незаконним. Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 26 грудня 2007 року до 19 червня 2009 року, підлягали розгляду судом та мали бути задоволені ним, оскільки ці вимоги були складовою заявлених позовних вимог в цілому.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 березня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № SAMDN2949 про відкриття та обслуговування платіжної картки, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5, 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до розділу І договору № SAMDN2949 строк дії картки - два роки.

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 30 листопада 2013 року становила 19 270,32 грн, яка складається із: 4 591,61 грн - заборгованість за кредитом; 14 678,71 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2008 року у справі № 2н-1968/08 з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 8 114,49 грн.

Відповідно до постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 19 червня 2009 року № В-17/78 про закінчення виконавчого провадження виконавче провадження з примусового виконання судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2008 року у справі № 2н-1968/08 закінчено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що стягнута за судовим наказом грошова сума 8 114,49 грн складається із: заборгованості за кредитом у розмірі - 5,000 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 3 114,49 грн; у тому числі несплачених процентів на поточну заборгованість - 64,13 грн; несплачених процентів на прострочену заборгованість - 3 050,36 грн.

Однак, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 11 564 грн 22 коп., у тому числі за період з 26 грудня 2007 року до 19 червня 2009 року.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14 щодо договору користування платіжною карткою. Як зазначено у цій постанові Верховного Суду України, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

У пункті 1.1 договору № SAMDN2949 зазначено, що погашення заборгованості за кредитним лімітом і процентами проводиться щомісячними платежами у розмірі 7 % від залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця. Період здійснення платежу - місяць, наступний за звітнім.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитним договором відповідачем був здійснений 17 серпня 2009 року, а із позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 27 січня 2014 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 27 квітня 2015 року подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

Установивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, що є підставою для відмови у позові.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції вказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково змінив законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, зазначивши, що тіло кредиту у сумі 5,000 грн повністю стягнуто при виконанні судового наказу, тому банк безпідставно продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом.

Також апеляційний суд не врахував, що судовий наказ було видано 04 березня 2008 року, а фактично його було виконано відповідачем лише 19 червня 2009 року (відповідно до постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 19 червня 2009 року № В-17/78), тобто ПАТ КБ «ПриватБанк» не було позбавлено права на отримання за вказаний період процентів за користування тілом кредиту в разі звернення до суду з такими позовними вимогами в межах строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167 цс14, є помилковими, оскільки початок перебігу строку позовної давності судом першої інстанції вірно було визначено моментом настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2016 року скасувати, рішенняПриморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв С. П. Штелик І. М. Фаловська