Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 337/1684/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Мурашова Н.А.
Номер провадження 22-ц/778/796/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року розєднано зазначені позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_6 на два самостійні провадження: ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики; ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики.

В позові позивач ОСОБА_3 зазначав, що 26.05.2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 шляхом складання розписки був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від нього в борг гроші в сумі 35000 доларів США, які зобовязався повернути протягом двох місяців, тобто в строк до 26.07.2012року.

Також відповідач зобовязався протягом трьох місяців укласти нотаріально посвідчений договір застави належної йому квартири. Однак вказаних дій відповідач у встановлені строки не вчинив, до теперішнього часу суму боргу не повернув, у звязку з чим він вимушений звернутися до суду з цим позовом.

При цьому, зазначив, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом він пропустив з поважних причин, оскільки у січні 2015 року у нього загострилося хронічне захворювання серця, він потребував термінового лікування, з 02.02.2015 року постійно знаходився на лікуванні, лікарі заборонили йому будь-які хвилювання, 11.11.2015р. йому була зроблена операція, після чого він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні.

У звязку з захворюванням він звертався до відповідача з проханням повернути борг і останній обіцяв це зробити, не заперечуючи свого обовязку, однак гроші так і не повернув, через що він в липні 2015 року змушений був відмовитись від лікування в Німеччині.

На підставі викладеного позивач просив суд, визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити цей строк, а також стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 26.05.2012 року в розмірі 894971,00 грн. та понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Арешт, накладений ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_5 скасовано.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності, передбаченої ч. 1 ст. 257 ЦК України, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові. Поважності причин пропуску такого строку позивачем не доведено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

Отже, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі 26.05.2012 року уклали договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 35000 доларів США, які зобовязувався повернути протягом двох місяців, тобто в строк до 26.07.2012року.

Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується наданою суду в оригіналі розпискою позичальника ОСОБА_5 (а.с. 108), при виконанні якої, згідно з висновком судової технічної експертизи №4-150 від 15.05.2017р. (а.с. 137-140), ознак монтажу не виявлено.

За змістом розписки, сторони передбачили усі істотні умови договору позики предмет договору, їх права та обовязки, строк виконання зобовязання, і його підписання підтвердили досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, розуміння його змісту, їх прав та обовязків, наслідків їх невиконання.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що між сторонами був дійсно укладений договір позики, недійсним, або безгрошовим в установленому законом порядку він не визнаний, є чинним і відповідно створює для відповідача обовязок щодо повернення позики в обумовлений сторонами строк до 26.07.2012 року.

Судом також встановлено і це не оспорюється представником відповідача, що ОСОБА_5 коштів ОСОБА_3 на повернення позики за вказаною розпискою не сплачував.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8 в суді першої інстанції подав заяву про застосування строку позовної давності і просив суд відмовити в позові у звязку з його пропуском без поважних причин, представник позивача заявила про пропуск строку позовної давності з поважних причин і його поновлення.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. ч. 1, 5 ст.261 ЦК України).

Отже, з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з укладеного між сторонами договору позики він передбачав виконання відповідачем зобовязання з повернення позики усією сумою в строк до 26.07.2012 року.

Враховуючи, що в цей строк відповідач ОСОБА_5 свої зобовязання не виконав, про що достовірно було відомо ОСОБА_3, останній мав право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики в межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався 27.07.2012 року та сплив 27.07.2015 року.

З даним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду 11.05.2016 року, тобто поза межами встановленого законом строку позовної давності.

Згідно розяснень викладених в абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, вимоги закону дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, оскільки встановив, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав беззаперечних доказів на підтвердження поважності причин пропущення строку позовної давності.

Як вбачається з наданих суду копій медичних документів з приводу наявного у ОСОБА_3 захворювання серця, яким суд першої інстанції надав відповідну оцінку, останній звернувся до лікарні та перебував на стаціонарному лікуванні з 02.02.2015 року по 10.02.2015 року, в подальшому перебував на стаціонарному лікуванні з 26.10.2015 року по 23.11.2015 року, з 24.11.2015 року по 18.12.2015 року, з 25.12.2015 року по 30.12.2015 року.

Отже, вказані документи підтверджують перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні в межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався 27.07.2012 року та сплив 27.07.2015 року, лише з 02.02.2015 року по 10.02.2015 року, всі інші дні перебування позивача на лікування знаходяться вже поза межами трирічного строку позовної давності.

Тобто, з трьох років, що становить 1095 днів ( 365 днівх3) строку позовної давності позивач перебував на стаціонарному лікуванні лише 8 днів ( з 02.02.2015 року по 10.02.2015 року) та був виписаний 10.02.2015 року у відносно задовільному стані під амбулаторний нагляд кардіолога, про що зазначено в апеляційній скарзі.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач мав обєктивні, незалежно від його волі перешкоди для звернення до суду з цим позовом в межах трирічного строку позовної давності, зокрема, з 27.07.2012 рік по 27.07.2015 рік (за виключенням періоду знаходженні на стаціонарному лікуванні з 02.02.2015 року по 10.02.2015 року), позивач суду не надав.

Доказів, на підтвердження вчинення ОСОБА_5 дій, які б достовірно свідчили про визнання ним свого боргу перед ОСОБА_3, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності, останній суду не надав.

Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 достовірно знав, що перебіг позовної давності за договором позики від 26.05.2012 року почався з 27.07.2012, оскільки він вважав, що пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права з поважних причин та просив його поновити ( а.с. 3-5).

Доводи апеляційної скарги про те, що стан здоровя не дозволяв ОСОБА_3 будь-які хвилювання, що також свідчить на поважність причин пропуску звернення до суду в межах строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторони, треті особи, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто ( самопредставництво) та ( або) через представника ( аналогічні положення передбачені у ст. 38 ЦПК України, який діяв на час розгляду справи судом першої інстанції).

ОСОБА_3 26.03.2016 року видав на імя представника ОСОБА_4 довіреність на представництво його інтересів, при цьому, позивач жодного разу не брав участь у судовому засіданні особисто та не підписував та не подавав до суду особисто жодного документу. Всі документи ( позовна заява, пояснення, апеляційна скарга, тощо) від імені позивача подавалися ( підписувалися) його представником ОСОБА_4, участь у судовому засіданні позивач брав лише через свого представника.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції з'ясовані всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, дана належна оцінка письмовим доказам у сукупності з доводами сторін, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, що викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального законів, тому підстав для його скасування не має.

Ураховуючи викладене та положення ч. 1 ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 26.03. 2018 р.

Головуючий

Судді: