Справа №640/615/18
Провадження №4-с/642/11/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Шрамко Л.Л., з участю секретаря - Антоненко Н.А., з участю представника субєкта оскарження - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засідання заяву ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Київського ВДВС м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1, заінтересована особа - ОСОБА_3, -

встановив:

15 січня 2018 року до Київського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_2 з скаргою, в якій просить: поновити строк на звернення із скаргою, вважаючи його пропущеним за поважною причиною; визнати дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження ВП 55187875 від 21 листопада 2017 незаконними; скасувати вказану постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 642/8830/14-к про стягнення з нього 100 000,00 грн.; скасувати постанову № 55187875 від 21 листопада 2017 державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 про арешт майна за виконавчим листом №642/13871/13-ц.

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що в провадженні державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №642/8830/14, виданого на виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 14.11.2014, який набрав чинності 15 березня 2015 року, про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмір 100 000,00 грн. 21 листопада 2017 року державним виконавцем Панкратовою М.А. було винесено дві постанови: про відкриття виконавчого провадження у звязку із примусовим виконанням за виконавчим листом за №642/8830/14-к про стягнення з нього 100 000,00 грн. моральної шкоди, та про накладення арешту на його майно.

На час набрання чинності вироку (17 березня 2015 року) діяв Закон України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року із змінами, згідно якого виконавчий лист, виданий судом на підставі судового рішення, може бути пред'явлений до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом, починаючи з наступного дня після набрання рішенням законної сили, закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Заявник вважає, що виконавчий лист поданий з пропуском вказаного строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, оскільки предявлений до виконання 14 листопада 2017 року, а тому у державного виконавця не було законних підстав для відкриття виконавчого провадження, і винесені постанови є незаконними.

Одночасно заявник просив поновити пропущений строк для звернення з даною скаргою до суду, посилаючись на те, що вказаний строк пропущено ним з поважних причин, оскільки про о наявність виконавчого провадження він дізнався лише у січні 2018 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Київського ВДВС м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_3 направлені до Ленінського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31 січня 2018 року скарга призначена до судового розгляду.

08 лютого 2018 року до суду надійшли заперечення заінтересованої особи ОСОБА_3, в яких просить відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що оскаржувані ОСОБА_2 постанови та дії були прийняті та вчинені у відповідності до чинного законодавства (Закону України «Про виконавче провадження» від 2016 року) і в межах повноважень державного виконавця.

Заявник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи скарги підтримав, посилаючись на наведені в ній підставі, зазначив, що йому було відомо про стягнення з нього вказаної суми,однак він за вказаною у виконавчому листі адресою: вул. Іванова, 4, не проживав, державного виконавця про зміну адреси не повідомив. Виклики державного виконавця за вказаною адресою у грудні 2017 року отримувала його мати, яка його про це повідомила. На початку січня за місцем його проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 державний виконавець, тоді він і дізнався про винесені постанови, та отримав необхідні документи. На початку січня 2018 року він був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження. Вважає, що строк пропустив з поважних причин. Інші причини пропуску строку відсутні.

Державний виконавець Київського ВДВС м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 в судовому засіданні проти поновлення строку для предявлення даної скарги ОСОБА_2 заперечувала, зазначила, що на час відкриття виконавчого провадження 21 листопада 2017 року - на підставі виконавчого листа №642/8830/14, виданого на виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 14.11.2014, який набрав чинності 15 березня 2015 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмір 100000,00 грн., був чинним Закон України «Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року. Згідно п. 7 Прикінцевих та Перехідних положень вказаного Закону зазначено, що після набрання ним чинності виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Крім того, пояснила, що оскаржувані постанова про відкриття виконавчого провадження та про накладення арешту були направлені ОСОБА_2 у встановлений строк, 22.11.2017, на підтвердження чого надані копії поштових відправлень, та відповідно до положень вказаного Закону вважається, що копії вказаних постанов вручені боржнику. У грудні 2017 року вона двічі телефонувала матері боржника, боржнику було відомо про виконавче провадження. На виклики державного виконавця боржник не зявлявся.

Заінтересована особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення заяви про поновлення строку заперечувала, подала письмові заперечення, в яких зазначила про відсутність законних підстав для задоволення скарги.

Суд, вислухавши осіб, що приймають участь у справі,дослідивши матеріали скарги, прийшов до наступного.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Вироком Ленінського районного суду м.Харкова від14 листопада 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 297 КК України до 3-х років позбавлення волі, та цивільний позов ОСОБА_3 про стягнення з нього у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. задоволено.

Ухвалою апеляційного суду харківської області від 17 березня 2015 року вказаний вирок залишено без змін.

26 жовтня 2017 року за заявою стягувача ОСОБА_3 останній видано виконавчий лист « 642/8830/14-к про стягнення з ОСОБА_2 на її користь у відшкодування моральної шкоди 1000 00 грн., та вказаний виконавчий лист предявлено до виконання до Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області

21 листопада 2017 року державним виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 55187875 та постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані постанови винесені державним виконавцем 21 листопада 2017 року, однак скаргу до суду скаржник подав лише 15 січня 2018 року, з пропуском десятиденного строку.

Судом встановлено,що копії оскаржуваних ОСОБА_2 постанов, винесених 21 листопада 2017 року, державним виконавцем були 22 листопада 2017 року направлені за адресою реєстрації боржника ОСОБА_2

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Отже, у визначений законом строк державним виконавцем направлені копії оскаржуваних постанов боржнику, які відповідно до зазначених положень вважаються останньому врученими належним чином.

Відповідно до положень ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правовою державою. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Законом ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція ) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Відтак, присуджені до стягнення вироком суду з заявника на користь стягувача грошові кошти є майном в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується статтями 1, 8, 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невідємною частиною «права на суд», на ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобовязання адміністративних органів виконувати рішення (п. 41 рішення ЄСПЛ «Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі Преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Можливість продовження строків передбачена, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Поновлення строку за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності.

В рішеннях у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року та «Ясіуньєне проти Латвії» від 06.03.2003 року Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої ст.1 Протоколу №1.

Згідно з практикою Європейського суду право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (справа "" "Іммобільяре Саффі" проти Італії", заява № 22774/93, ЄСПЛ 1999-V, § 66).У справі "Кайсин проти України" Європейський суд наголосив, що правосуддя було б ілюзорним, як би внутрішній правопорядок держави дозволяв невиконання остаточного й обовязкового рішення суду стосовно однієї з сторін. У справі "Бурдов проти Росії" Європейський суд зазначив, що виконання будь-якого судового рішення є невідємною стадією процесу правосуддя.

Заявником не зазначено будь-якої поважної причини пропуску 10-денного строку на звернення з даною скаргою до суду з дня вручення йому копії постанови згідно з наведеними положеннями ст .28 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі викладеного, приймаючи до уваги, що суд не вбачає поважності причин пропуску ОСОБА_2 О. строку для подання даної скарги, підстави для поновлення пропущеного строку відсутні, тому заява про поновлення строку задоволенню не підлягає, а скаргу слід залишити без розгляду.

Керуючись вимогами ст.ст. 76-83, 258-261, 263-265,447-451 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду зі скаргою про визнання дій державного виконавця Київського ВДВС м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 неправомірними, скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та арешт майна від 21 листопада 2017 року відмовити.

Скаргу ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця Київського ВДВС м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 неправомірними, скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та арешт майна від 21 листопада 2017 року залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя Л.Л. Шрамко