Справа № 464/7818/17
пр.№ 2/464/413/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2018 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі головуючого судді Рудакова І.П.

секретар судового засідання Добрій О.-В.В.

справа № 464/7818/17

позивач ОСОБА_1 не з'явився,

відповідач ОСОБА_2 не з'явився,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за участю представників учасників справи: позивача - ОСОБА_3 (довіреність від 12.10.2017) - не з'явився,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 39035,54 грн. заборгованості та 20000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.11.2016 між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача кошти у розмірі 30000 грн. на 6 місяців з нарахуванням 2,5% за місяць і їх виплатою щомісяця. 26 травня 2017 року цю позику було продовжено на два місяці зі сплатою 5% за місяць. Усі умови договору буди погоджені сторонами та викладені у розписці. Однак, відповідач у повній мірі не виконав свої зобов'язання з повернення позики, у зв'язку із чим утворилася заборгованість перед позивачем, що порушує майнові права останнього. На неодноразові вимоги повернути борг відповідач не реагує, а тому просить позов задовольнити повністю.

У судове засідання позивач та його представник не з'явилися; представник позивача подав суду заяву, в якій просить справу слухати у їх відсутності, повністю задовольнити позовні вимоги та у разі повторної неявки відповідача без поважних причин провести заочний розгляд справи.

Відповідач повторно не з'явився у судове засідання, хоча належним чином був повідомлений, суду не відомі причини неявки, від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а тому зі згоди сторони позивача, що викладена у поданій суду заяві, суд постановив ухвалу, яка внесена до журналу судового засідання, про порядок заочного розгляду справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 ЦПК України.

Заяви та клопотання від учасників справи не надходили.

Процесуальні дії по справі не проводились.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 19 листопада 2015 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 30000 грн. терміном на шість місяців з нарахуванням 2,5% в місяць, із виплатою відсотків кожного місяця включно до 19 числа, про що свідчить розписка /а.с.6/.

26 травня 2016 року термін позики було продовжено до двох місяців з нарахуванням 5% в місяць, про що свідчить розписка /а.с.7/.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Разом із тим, випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК).

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14).

Відтак, враховуючи відсутність доказів повернення позики відповідно до вимог ст.545 ЦК України, те, що відповідач не надав відзив проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення, а тому судом приймається до уваги розрахунок позивача, згідно з яким встановлено: 30000 грн. боргу за договором позики, 7436,29 грн. проценти за користування кредитом згідно договору, інфляційні витрати за період з 19.07.2017 по 31.10.2017 у розмірі 1226,94 грн., 3% річних за період з 19.07.2017 по 17.11.2017 у розмірі 372,31 грн.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 20000 грн. моральної шкоди суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (ч.2 ст.23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок доказування обставин сторонами, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Відповідно до статей 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів заподіяння йому відповідачем моральної шкоди та причинного зв'язку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Крім цього, згідно із ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 704,80 грн., від сплати якого звільнений позивач.

На підставі ст.ст.11, 16, 525, 530, 536, 610, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1167 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 76, 141, 263, 265, 280-283 ЦПК України, с у д, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 39035 грн. 54 коп., з яких: 30000 грн. - основна заборгованість; 7436 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам; 372 грн. 31 коп. - 3% річних; 1226 грн. 94 коп. - інфляційні витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

В решті позову - відмовити.

Повне найменування (ім'я) сторін та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1., РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2);

відповідач ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2., РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою - АДРЕСА_1).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 14 березня 2018 року.

Суддя Рудаков І.П.