Справа № 465/2170/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/7071/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, заресєтсрований 14 серпня 2014 року у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юмтисції, актовий запис №559.

Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище «ОСОБА_2».

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та таким, що ухване без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, суд не встановив обставин, які свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з подружжя чи інтересам дитини. Суд ухилився від оцінки доказів, наданих позивачкою, які за її твердженням доводять факт застосування фізичного насилля, зокрема, суд не з'ясував, що такі є неналежними доказами, оскільки підтверджують лише факт звернення позивачки до правохоронних органів, а не факт їх вчинення. Стверджує, що будь-яких протиправних діянь не вчиняв, такі твердження позивача є абсолютно надуманими, що вбачається з того, що жодних заходів реагування правохоронними органами не вживалось, а відтак відсутні підстави стверджувати, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивачки. Вважає, що вказаний позов свідчить про раптову, необдуману, емоційну, хибну дію позивачки в той час як розірвання шлюбу буде суперечити інтересам малолітньої дитини. Стверджує, що має до дружини почуття любові, поваги, а тому не вважає, що шлюб є формальним та бажає зберегти сім'ю. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відовідач по справі ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість явки в судове засідання його представника та його особистою зайнятістю на роботі.

В підтердження клопотання відповідачем не додано жодних доказів, хоч останній повідомлений про судове засідання ще 06.03.2018 року.

Згідно з ст. 372 ч.2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України у новій редакції.

Відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 14 серпня 2014 року у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 559 (а.с.3).

Від спільного подружнього життя у сторін народилася дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин справи про те, що сторони по справі тривалий час не проживають спільним сімейним життям. Ще до звернення в суд із позовною заявою про розірвання шлюбу позивач ОСОБА_2 разом із дитиною перейшла проживати до своїх батьків, щоб уникнути домашного насильства, якого зазнавала від ОСОБА_3.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що втратила почуття любові, поваги до відповідача, від примирення категрично відмовляється, оскільки має страх щодо насильницьких дій відповідача внаслідок чого залишила свою квартиру, перейшла проживати до своїх батьків до остаточного вирішення питання розірвання шлюбу та отримання рішення суду, яке б набрало законної сили. Після всього пережитого не довіряє відповідачу. Позивач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції зазначила, що відповідач не вживав заходів для примирення, однак і вона не бажає миритися з останнім та проживати з ним у шлюбі однією сім»єю.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

У статті 24 Сімейного Кодексу України( далі СК) прописано, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної Декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року.

За змістом частини 3 та 4 статті 56 СК кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Згідно з частиною 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 СК.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо невжиття правоохоронними органами заходів впливу на відповідача , а відтак у його діях, як апелянт вважає, відсутні протиправні дії. Зазначене спростовується Висновком експерта №723 від 25.05.2017 року та заявою позивача ОСОБА_2 на ім»я начальника Галицького ВП ГУ НП у Львівській області від 22.05. 2017 року, де ОСОБА_2 попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України про завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, (а.с.25, 28).

Щодо інших доводів апеляційної скарги, такі є неналежними доказами та не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 березня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота