АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Харків

справа № 637/944/17

провадження № 22-ц/790/689/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач Борівська сільська рада Шевченківського району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області про визнання права власності на частину нежитлової будівлі,

з апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області, ухвалене 06 листопада 2017 року, під головуванням судді Стеганцова С.М., залі суду в смт. Шевченкове,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач по справі звернулася до Шевченківського районного суду Харківської області із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказала, що 11 жовтня 2006 року між нею, як фізичною особою-підприємцем, та Борівською сільською радою Шевченківського району Харківської області було укладено Біржову угоду купівлі-продажу № 02/Р від 11.10.2006 року на нежитлові приміщення № 32 площею 16,8 кв.м, № 33 площею 19,3 кв.м, № 34 площею 16,2 кв.м, № 35 площею 16,8 кв.м, що становить 79/1000 частин нежитлової будівлі по вулиці 40-річчя Перемоги, 6 в селі Борівське Шевченківського району Харківської області.

Зазначений договір укладено на Товарній біржі «Санвест». Згідно Рішення постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 22.11.2006 року по справі № 13/ПТС-06 визнано дійсною біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна № 2/Р від 10.11.2006 між Борівською сільською радою Шевченківського району Харківської області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 власником вищевказаних приміщень нежитлової будівлі по вулиці 40-річчя Перемоги, 6 в селі Борівське Шевченківського району Харківської області, а КП «Шевченківське БТІ» зобовязано здійснити державну реєстрацію нерухомого майна.

У вересні 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала біржову угоду купівлі-продажу та нерухоме майно в КП «Шевченківське БТІ» і таким чином стала власником вказаної частини нежитлової будівлі. На підставі біржової угоди купівлі-продажу між Борівською сільською радою Шевченківського району Харківської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі від 26.02.2014 року, право оренди згідно якого зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 26 лютого 2014 року.

24 лютого 2017 року ОСОБА_1 припинила здійснення підприємницької діяльності, після чого вирішила продати належну їй частину нежитлової будівлі та звернулася з цього приводу до Шевченківської державної нотаріальної контори, проте отримала відмову та рекомендацію звернутися до суду (а.с.19).

Позивач стверджує, що Борівська сільська рада Шевченківського району Харківської області ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

На теперішній час нотаріально посвідчити договір не має можливості, у звязку із чим позивач не має законних прав та підстав для розпорядження та користування нерухомим майном, та змушена звернутися до суду з даним позовом та просить суд визнати за нею право власності на 79/1000 частин нежитлової будівлі по вулиці 40-річчя Перемоги, 6 в селі Борівське Шевченківського району Харківської області.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує ті самі обставини на які посилалася обґрунтовуючи позовні вимоги. Вказує, що судом першої інстанції неповно було зясовано обставини справи та надана невірна оцінка поданим доказам по справі.

Борівська сільська рада не заперечувала проти позовних вимог, підтверджувала обставини укладення договору купівлі-продажу на товарній біржі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні в частині підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції чинній на момент розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області від 10 липня 2006 року було надано згоду на продаж частини приміщень адміністративного будинку Борівської сільської ради приватному підприємцю ОСОБА_1, зобовязано голову сільської ради укласти договір купівлі-продажу приміщень. Рішення є чинним, на даний час ніким не оскаржене.

11 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 - як фізичною особою-підприємцем, та Борівською сільською радою Шевченківського району Харківської області було укладено Біржову угоду купівлі-продажу № 02/Р від 11.10.2006 року на нежитлові приміщення № 32 площею 16,8 кв.м, № 33 площею 19,3 кв.м, № 34 площею 16,2 кв.м, № 35 площею 16,8 кв.м, що становить 79/1000 частин нежитлової будівлі по вулиці 40-річчя Перемоги, 6 в селі Борівське Шевченківського району Харківської області (а.с.10).

Зазначений договір укладено на Товарній біржі «Санвест» (а.с.10).

Згідно Рішення постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 22.11.2006 року по справі № 13/ПТС-06 визнано дійсною біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна № 2/Р від 10.11.2006 між Борівською сільською радою Шевченківського району Харківської області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

Визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 власником нежитлових приміщень № 32 площею 16,8 кв.м, № 33 площею 19,3 кв.м, № 34 площею 16,2 кв.м, № 35 площею 16,8 кв.м нежитлової будівлі по вулиці 40-річчя Перемоги, 6 в селі Борівське Шевченківського району Харківської області, а КП «Шевченківське БТІ» зобовязано здійснити державну реєстрацію нерухомого майна (а.с.11,12).

24 лютого 2017 року ОСОБА_1 припинила здійснення підприємницької діяльності, про що до ЄДР юридичних та фізичних осіб-підприємців 24 лютого 2017 року внесено запис № 5000175, що підтверджується повідомленням про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (а.с.9).

В 2017 році після припинення підприємницької діяльності позивач вирішила продати належну їй частину нежитлової будівлі та звернулася з цього приводу до Шевченківської державної нотаріальної контори.

Листом від 25 квітня 2017 року № 150/01-16 Шевченківською державною нотаріальною конторою в посвідченні договору купівлі-продажу вищевказаного договору позивачу було відмовлено на тій підставі, що рішення третейського суду не входить до переліку документів як правовстановлюючі документи (а.с.19).

Судом першої інстанції надана вірна оцінка факту визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведений факт безповоротнього ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину.

Проте, такі висновки суду першої інстанції знаходяться поза межами позовних вимог, оскільки позивач вимог про визнання договору дійсним не заявляв.

Колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів.

Так, відповідно до підпункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу будинку повинен бути належним чином укладеним та зареєстрованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як передбачено ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Позивачем не доведено, що відповідач порушує, не визнає або оспорює його право з огляду на визнання відповідачем позову.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Позивачем не було заявлено вимоги про визнання дійсною біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна № 2/Р від 10.11.2006 між Борівською сільською радою Шевченківського району Харківської області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

Як на одну з підстав набуття права власності позивач посилається на Рішення постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 22.11.2006 року по справі № 13/ПТС-06.

Між тим, статтею 6 Закону в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення третейським судом, чітко визначені категорії справ, які не можуть бути розглянуті третейськими судами.

Так, відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції станом на момент ухвалення третейським судом рішення) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судам.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з рішення постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Санвест» від 22 листопада 2006 року по справі № 13/ПТС-06 відповідачем по справі була Борівська сільська рада Шевченківського району Харківської області.

Отже рішення у зазначеній справі ухвалено третейським судом поза межами його компетенції, тому Апеляційний суд Харківської області не приймає вказаний доказ до уваги.

За таких обставин, підстав для задоволення позову не вбачається.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2017 року змінити в частині підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_3

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2018 року.