Єдиний унікальний номер 242/3371/17 Номер провадження 22-ц/775/532/2018
Суддя-доповідач Никифоряк Л.П
Головуючий у 1 інстанції Владимирська І.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області колегією в складі:

суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Новікової Г.В., Гапонова А.В.

розглянувши в м. Бахмуті цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання та витрат на догляд і лікування, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із вимогами про стягнення аліментів на своє утримання, а також коштів на покриття витрат пов'язаних з лікуванням та доглядом позивача, починаючи з серпня 2017 року, вказуючи що він є непрацездатною особою з інвалідністю 1 групи, пенсії якого в розмірі 1413 грн. не достатньо для проживання та лікування.

В уточненому позові від 17 серпня 2017 року ОСОБА_4 просив щомісячно утримувати з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по 2000,00 грн. на утримання та покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом починаючи з серпня 2017 року.

18 жовтня 2017 року ОСОБА_4, через представника ОСОБА_7 уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 аліменти у частці 30% від заробітку кожного з відповідачів.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідачі не мають змоги надавати матеріальну допомогу батьку та нести додаткові витрати викликані інвалідністю. Також позивач не довів обставини з приводу того, що він свого часу ніс витрати пов'язані з лікуванням та доглядом відповідачів. Окрім того, розмір пенсії позивача суд вважав таким, що забезпечує йому прожитковий мінімум.

В апеляційному порядку судове рішення оскаржив ОСОБА_4, який в апеляційній скарзі просив рішення скасувати та задовольнити позов. В обґрунтування скарги заявник посилався на сам факт інвалідності який вказує на те, що він є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, та є достатньою правовою підставою для покладення на відповідачів обов'язку утримувати батька.

Переглядаючи справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_4 є інвалідом першої групи безстроково та згідно довідки до акту огляду МСЕК потребує постійного стороннього догляду /а.с 4/.

Позивач знаходиться на обліку в Селидівському Об'єднаному Управлінні Пенсійного Фонду України Донецької області та отримує пенсію за віком в розмірі 1412,62 грн. /а.с. 3/.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми ОСОБА_4 за походженням, з приводу чого у сторін спір відсутній.

ОСОБА_5 одружений та має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 66/, його дохід згідно договору Про надання послуг з перевезення вантажів у вересні 2017 року становив 3200,00 грн. /а.с. 67-70/.

ОСОБА_6 також одружений, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 75/, є інвалідом дитинства третьої групи безстроково, дохід якого за даними Селидівського Об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області становить 1404,56 грн./а.с. 77/

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з'ясував обставини у справі, однак неправильно застосував норми матеріального права.

Суд обґрунтовано до правовідносин що виникли застосував положення Сімейного кодексу України, статтями 202 та 203 якого передбачено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують допомоги та дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У даній справі не заперечувались обставин того, що ОСОБА_4 є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги та додаткових витрат викликаних інвалідністю.

Відсутність можливості надавати матеріальну допомогу батьку відповідачі пов'язували із сімейним станом, а саме наявністю на утриманні неповнолітніх дітей та невеликим доходом.

Наведені обставини підтверджені в ході судового розгляду, однак їх наявність не дає правових підстав для відмови в позові та не позбавляє повнолітніх дітей обов'язку утримувати батька, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги.

Разом з тим, відмовляючи в позові суд вважав що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження факту того, що він ніс витрати пов'язані із лікуванням та доглядом відповідачів, на підставі чого суд зробив висновок про те, що ОСОБА_4 фактично ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків.

За змістом ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.

Однак рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в рішенні - без встановлення відповідних фактів.

За відсутності жодних доказів в підтвердження факту ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків, висновки суду про необхідність позивача підтверджувати наведені обставини не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення відповідачів від обов'язку доказування обставин щодо ухилення їх батька від виконання батьківських обов'язків, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Обставини ухилення позивача від виконання своїх батьківських обов'язків судом першої інстанції жодним чином не перевірено та не підтверджено, та за відсутності будь-яких доказів дана обставина є не доведеною.

Отже з мотивів правового захисту прав позивача у суду не було жодних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з повнолітніх дітей аліментів на утримання непрацездатного ОСОБА_4, який потребує матеріальної допомоги.

Вирішуючи спір в частині розміру аліментів що підлягають стягненню з відповідачів суд апеляційної інстанції враховує сімейний стан відповідачів, матеріальне становище їх зайнятість та дохід, наявність на утриманні неповнолітніх осіб та стан їх здоров'я.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_10 на користь позивача ОСОБА_4 підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/8 частки від усіх видів заробітку (доходу).

У той же час, суд апеляційної інстанції виходить з того, що судом першої інстанції вірно застосовані положення ст. 206 СК України, за якою у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними.

При цьому узгоджуються із матеріалами справи висновки про те, що матеріальний стан відповідачів не дає можливості брати участь у додаткових витратах на батька викликаних його інвалідністю.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання батька здійсненні з порушенням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для часткового скасування судового рішення та часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на його утримання в розмірі 1/8 частки від усіх видів його заробітку (доходу) починаючи з 08 серпня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на його утримання в розмірі 1/8 частки від усіх видів його заробітку (доходу) починаючи з 08 серпня 2018 року.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення витрат на догляд та лікування залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2018 року.

Судді: Никифоряк Л.П.

Новікової Г.В.

Гапонова А.В.