Єдиний унікальний номер 235/1640/17 Номер провадження 22-ц/775/328/2018
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

суддів Кішкіної І.В. (доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №235/1640/17 за позовом ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до фермерського господарства «ОСОБА_5С.», третя особа служба у справах дітей Покровської районної державної адміністрації, про розірвання договору оренди землі за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, на рішення Краснорамійського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року (суддя Хмельова С.М.),

в с т а н о в и в :

В квітні 2017 року ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом фермерського господарства «ОСОБА_5.» про розірвання договору оренди землі, посилаючись на те, що позивачка та її дочка є власниками земельної ділянки, розташованої на території Сергіївської сільської ради Покровського району Донецької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,0800 га, кадастровий номер: :000:0183, кожен по 1/2 частині на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 30 вересня 2016 року за реєстровими №№ 389, 388. Зазначена земельна ділянка перейшла у спадщину після смерті ОСОБА_6, який помер 15 січня 2016 року. При житті ОСОБА_6 уклав з відповідачем договір оренди землі від 03 липня 2007 року терміном на 5 років, який зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 61, а надалі 04 листопада 2011 року ОСОБА_6 уклав з відповідачем додаткову угоду, зареєстровану у Державному реєстрі земель за № 00037, якою визначили строк дії договору оренди 15 років. На її претензію щодо розірвання договору оренди відповідач відмовився в добровільному порядку розірвати договір. Просить розірвати вказаний договір оренди землі.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до фермерського господарства «ОСОБА_5С.», третя особа служба у справах дітей Покровської районної державної адміністрації, про розірвання договору оренди землі відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Такої підстави для розірвання договору, як перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи, договором оренди не передбачено. Крім того, ФГ «ОСОБА_5С.» не виявляло бажання розірвати вказаний договір. Той факт, що позивачка бажає укласти договір оренди землі з іншою фізичною особою-підприємцем, оскільки орендна плата за новим договором буде більшою, не є обставиною для розірвання договору та не передбачений, ані договором оренди землі, ані чинним законодавством.

З вказаним рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги..

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не було прийнято до уваги, що спірна земельна ділянка перейшла у спадщину після смерті її чоловіка, який помер 15 січня 2016 року, при житті ОСОБА_6 уклав з відповідачем договір оренди землі від 03 липня 2007 року терміном на 5 років, а 04.11.2011 року додаткову угоду, за якою визначено строк дії договору оренди 15 років. За п. 40 договору оренди можливо розірвати договір оренди земельної ділянки у разі переходу права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи. Рішенням суду відмовлено в задоволенні позові, в той час як зазначене в договори словосполучення «для другої особи» є лише гра слів і не змінює умови для розірвання договору.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник позивачки ОСОБА_7, яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру, в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача фермерського господарства «ОСОБА_5С.» ОСОБА_8. який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

На підставі п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цієї редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що земельна ділянка площею 6,08 га на території Сергіївської сільської ради Покровського району Донецької області належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 137274 від 22 травня 2007 року (а.с.10).

03 липня 2007 року між ОСОБА_6 та фермерським господарством «ОСОБА_9С.» укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець ОСОБА_6 надав, а орендар ФГ «ОСОБА_5С.» прийняв в строкове користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Сергіївської сільської ради, земельна ділянка площею 6,08 га, кадастровий номер :03:000:0183, договір укладено на 5 років. Договір зареєстровано 03 липня 2007 року за № 61 (а.с.8-9).

За актом приймання-передачі вказаної земельної ділянки від 05 липня 2007 року земельну ділянку ОСОБА_6 передано ФГ «ОСОБА_5С.», яке знаходиться за адресою Донецька область, Красноармійський (нині Покровськй) район, с.Сергіївка, вул..Широка, 23 в особі голови ОСОБА_5 (а.с.7).

Відповідно до додаткової угоди до вказаного договору оренди землі від 01 листопада 2011 року п.8 договору викладено в наступній редакції: Договір укладено на 15 років. Угода зареєстрована 04 листопада 2011 року за № 00037 (а.с.6).

ОСОБА_6 помер 15 січня 2016 року.

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 вересня 2016 року, виданого державним нотаріусом Другої красноармійської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 за реєстровим №389, вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3 отримали у спадщину після смерті ОСОБА_6 земельну ділянку, розташовану на території Сергіївської сільської ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,0800 га, кадастровий номер :03:000:0183, по 1/2 частині кожній (а.с.4).

ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, 28 листопада 2016 року повідомила ФГ «ОСОБА_5С.» про бажання розірвати договір оренди землі від 03 липня 2007 року (а.с.12), на що отримала відповідь на претензію від ФГ «ОСОБА_5С.», за якою фактично отримано незгоду щодо розірвання договору оренди (а.с.13-14).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини з оренди земельних ділянок є Закон України «Про оренду землі».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Положеннями ст.ст. 30, 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку, на який його було укладено; договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до змісту ст. 32 Закону України «Про оренду землі», яка регулює питання щодо припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Договором оренди землі від 03 липня 2007 року, зокрема, передбачено припинення його дії.

Пунктом 40 договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану ділянку для другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Вказаний пункт договору сторонами не оскаржений та не визнаний в судовому порядку недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову Фермерського господарства «ОСОБА_5С.» до ОСОБА_3, ОСОБА_11 про тлумачення договорів оренди землі відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_11 до Фермерського господарства «ОСОБА_5С.» , третя особа ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, про тлумачення п.40 договору оренди землі відмовлено.

Зі змісту рішення вбачається, що, виходячи з обставин справи, апеляційний суд прийшов до висновку, що позови ФГ «ОСОБА_5С.» та ОСОБА_11 про тлумачення договору не підлягають задоволенню, оскільки з матеріалів справи встановлено, що в даному випадку неможливо встановити справжню волю осіб, які вчинили правочин, оскільки засновник ФГ «ОСОБА_5С.», який підписував спірні правочини помер, ОСОБА_6 та ОСОБА_12 померли. Суд також позбавлений можливості, відповідно до вимог ч. 4 ст. 213 ЦК України узяти до уваги мету правочину, зміст попередніх переговорів, усталену практику відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальшу поведінку сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення, оскільки спір виник щодо п.40 договору, який регулює відносини щодо розірвання договору оренди у разі переходу власності до однієї зі сторін, а такі питання на протязі дії договорів оренди між сторонами договору не виникали, а виникли тільки після смерті сторін по договору (а.с.74-80).

Тому зазначені обставини, відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

З обставин справи вбачається, що позивачка відповідно до пункту 40 договору оренди землі вважає, що перехід права власності на орендовану ділянку для другої особи, а саме в порядку спадкування до неї та її дочки, є підставою для розірвання цього договору. В той час як відповідач вважає, що пунктом 40 договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану ділянку для другої особи, а саме право розірвання договору у відповідності до цього пункту належить другій особі, а не до іншої особі, до якої перейшло право власності на земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду встановлено, що тлумачення договору оренди землі, а саме пункту 40 зазначеного договору, не можливо, тому що встановити справжню волю осіб, які вчинили правочин, суд позбавлений можливості у звязку з тим, що сторони, які укладали даний договір померли.

Таким чином, у разі неможливості тлумачення пункту 40 вказаного договору, зазначене питання щодо розірвання договору необхідно вирішувати відповідно до вимог закону, яким, а саме ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такої підстави для розірвання договору як перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи, договором оренди не передбачено. Бажання позивачки укласти договір оренди землі з іншою фізичною особою-підприємцем у звязку із збільшенням орендної плата за новим договором, оскільки така обставина для розірвання договору не передбачена, ані договором оренди землі, ані чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду, представником позивача апеляційному суду не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, п. 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Краснорамійського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

ОСОБА_1

ОСОБА_2

Повний текст постанови складено 22 березня 2018 року

ОСОБА_13Кішкіна