АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року м. Чернівці справа № 727/11236/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Яремка В.В.

секретар: Герман Я.І.

за участю: представника прокуратури Козлової Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою Чернівецької місцевої прокуратури Чернівецької області на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Семенко О.В.-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Посилалася на те, що вона є власником нежитлової будівлі (магазину) по АДРЕСА_1 та власником земельної ділянки площею 0,0015 га для обслуговування даної будівлі.

Для розширення магазину вона здійснила самовільну добудову до магазину площею 8,60 кв.м. Проте, у зв'язку із незнанням законодавства, нею не були отримані дозвільні документи на здійснення прибудови до магазину

Просила визнати за нею право власності на магазин літ «Б» загальною площею 19,10 м2 по АДРЕСА_1 в м.Чернівцях та зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на магазин літ «Б» загальною площею 19,10 м2 по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням керівник Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави та територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі посилався на те, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 12.12.2012 року серії ЯЖ№451857 позивачці на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0015 га, а внаслідок здійснення прибудови до магазину збільшено його площу з 10,5 м2 до 19,1 м2, що виходить за межі земельної ділянки. А тому висновок суду першої інстанції про те, що самовільне будівництво здійснено позивачкою на власній земельній ділянці є помилковим, оскільки площа реконструйованого магазину є більшою, ніж площа земельної ділянки, яка належить позивачці на праві власності.

Вказує, що позов про визнання права власності є позовом власника про захист права, якщо воно оспорюється або не визнається іншою особою, однак зі змісту позовної заяви та оскаржуваного рішення суду вбачається відсутність спору про право власності.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що самочинне будівництво відповідає будівельним нормам та правилам, а також відсутні відомості про звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об»єкта до експлуатації.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи право власності за нею на магазин літ. «Б» загальною площею 19,10 кв.м. по вул.Ентузіастів, 2-1/12 в м.Чернівцях, суд першої інстанції виходив із того, що позов визнаний представником відповідачем, а реконструкція магазину не порушує права інших осіб і не суперечить суспільним інтересам.

Проте, такий висновок суду є помилковим.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст.376 ЦК України).

З контексту чч. 3, 4 ст. 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником будівлі - магазину 12-1/12 площею 10,50 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.06.2009 року (а.с.8).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2010 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0015 га, цільове призначення для обслуговування нежитлової будівлі (магазину), кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1 в м.Чернівці (а.с.11-12).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом.

Так, будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території, та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що добудова до магазину виконана без дозволу на виконання будівельних робіт і позивач у передбаченому законом порядку не звертався до уповноваженого органу.

Повідомлення (реєстрація декларації) про початок підготовчих чи будівельних робіт щодо будівництва (реконструкції) вказаного об'єкта до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради не подавалось.

Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що позивачем здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці, яка їй не надавалася. Так, позивачу належить право власності на земельну ділянку площею 0,0015 га. Внаслідок добудови загальна площа магазину становить 19,0 кв.м., що є більшою, ніж площа земельної ділянки, що належить позивачу.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги ту обставину, що позивач здійснивши самочинне будівництво порушив інтереси держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об'єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Вчинення позивачем протиправних дій у вигляді самочинного будівництва порушує зазначені вище інтереси держави.

Крім того, судом не враховано, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб правового захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України (в редакції 2004 року), або у спосіб не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою КМУ № 294 від 9 липня 2014 року, «Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю», затвердженого постановою КМУ №553 від 23 травня 2011 року, «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461, зі змінами, внесеними Постановою КМУ №750 від 08 вересня 2015 року» органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, є Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, які на підставі акту готовності об'єкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі сертифікату може бути оскаржено до суду.

Однак в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в порядку визначеному законодавством, та отримала відмову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК України (в редакції 2004 року). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Отже, суд першої інстанції вирішив справу в порушення вимог норм матеріального та процесуального права.

Приймаючи до уваги обставини справи, підстав для задоволення позову про визнання права власності на добудову до магазину не вбачається.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 975 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Чернівецької місцевої прокуратури задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Чернівецької місцевої прокуратури судові витрати з оплати судового збору в сумі 975 (дев'ятсот сімдесять п'ять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий підпис Н.К. Височанська

Судді підпис І.М.Литвинюк

підпис В.В.Яремко