П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 761/14147/17

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1336/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Електроприлад», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Генеральний директор Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» Лазаренко Микола Анатолійович, про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплаті невикористаних щорічних відпусток та лікарняних листків, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» (далі по тексту - ПАТ «Електроприлад») про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплаті невикористаних щорічних відпусток та лікарняних листків та відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що з 12.10.1978 року вона перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Електроприлад». З 2009 року по 05.11.2015 року відповідач не допускав її до свого робочого місця, не здійснював виплату заробітної плати та належних їй інших виплат, що призвело до порушень її трудових прав.

На обґрунтування вимоги щодо стягнення моральної шкоди зазначала, що постійні та довготривалі спроби щодо відновлення її права на роботу та отримання гідних умов праці призвели до нервових зривів, та як наслідок до інсульту.

За викладених обставин, просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі, оплаті невикористаних щорічних відпусток та лікарняних листків, починаючи з 13.10.2009 року по 01.11.2015 року за 1 538 робочих днів, що складає 61 877 грн., та відшкодувати моральну шкоду у сумі 25 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд, відмовляючи у задоволені позову, помилково виходив із обставин, викладених у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 01.08.2011 року, оскільки предметом позову у даному провадженні була заборгованість по заробітній платі, лікарняним тощо за період з 2008 року по 2011 рік. Вказала, що суд першої інстанції помилково зазначав, що позивачка перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Крім того, суд не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки наданим доказам щодо недопущення її до робочого місця. Посилання в оскарженому рішенні на акти про відмову від надання пояснень про відсутність на робочому місця були складені відповідачем лише у 2015 році та були досліджені під час розгляду іншої справи за позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просила задовольнити її апеляційну скаргу з викладених підстав.

Представник ПАТ «Електроприлад» - Скиба В.Д. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Третя особа - генеральний директор ПАТ «Електроприлад» Лазаренко М.А. подану апеляційну скаргу також не визнав та просив залишити її без задоволення. В письмових поясненнях посилався на те, що доводи скаржника про те, що керівництво ПАТ «Електроприлад» не допускало її до роботи є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Також, зазначав, що на дату звільнення ПАТ «Електроприлад» у повному обсязі здійснив усі належні розрахунки зі ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного трудового законодавства.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8, ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.08.2011 року у цивільній справі № 2-3438/11 за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Електроприлад», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор ВАТ «Електроприлад» Лазоренко М.А., про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку про відшкодування моральної шкоди, відмовлено. Рішення суду не сторонами не оскаржено та набрало законної сили (а.с.90-95).

Вищевказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 ( дошлюбне прізвище Ступаченко) з 16.10.1978 року перебуває у трудових відносинах з Київським виробничим об'єднанням «Електроприлад», правонаступником якого є ВАТ «Електроприлад», працювала учнем слюсаря-збиральника радіоапаратури у збиральному цеху №2, а в подальшому паяльщицею 2 розряду.

У 2009 році ОСОБА_1 закінчила вищий навчальний заклад «Університет економіки та права «КРОК» і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію магістр права. 09.07.2009 року позивачка звернулася до керівництва підприємства із заявою про забезпечення її роботою відповідно до здобутої кваліфікації, 14.07.2009 року за № 207 дана заява була відхилена.

З 26.03.2008 року по 13.09.2008 року ВАТ «Електроприлад» було захоплено рейдерами. Після звільнення території підприємства від рейдерів, шляхом проведення інвентаризації у відділі кадрів, 15.09.2008 року встановлено відсутність трудових книжок ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, накази по кадрам з 2005 року по березень 2008 року, накази, книга обліку особових справ, чисті бланки трудових книжок. З 16.09.2008 року роботу ВАТ «Електроприлад було відновлено.

Судом також встановлено, що після відновлення роботи підприємства ОСОБА_1 не приступила до роботи, до теперішнього часу знаходиться у трудових відносинах з відповідачем, який обліковує позивача як працівника ВАТ «Електроприлад». Відповідач наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи не видавав, обраховує позивача в окремому табелі як працівника, що не з'являється на роботі (НЗ). Відповідач жодних перешкод позивачці у допуску до робочого місця для виконання трудових обов'язків не чинив, а остання була відсутня на робочому місці з власної ініціативи у період з 16.09.2008 року по 27.05.2011 року.

Вищевикладені обставини відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, що була чинною на час ухвалення рішення, є встановленими та доказуванню не підлягали.

За період з 27.05.2011 року по 05.11.2015 року суд також вважав встановленим, що позивачка до виконання покладених на неї трудових обов'язків не приступила.

При цьому, безперешкодний допуск до робочого місця для виконання трудових обов'язків за період 27.05.2011 року по 05.11.2015 року підтверджується актами щодо відмови від надання письмових пояснень про відсутність на робочому місці від 25.04.2013 року, 28.04.2014 року, 01.09.2015 року, що були складені в присутності позивачки у кабінеті генерального директора ПАТ «Електроприлад» Лазаренка М.А., а також випискою з системи контролю управління доступом до ПАТ «Електроприлад», відповідно до якої позивачка перебувала на території ПАТ «Електроприлад» 01.09.2015 року, 04.11.2015 року, 05.11.2015 року та 18.11.2015 року, однак до виконання своїх трудових обов'язків не приступила.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка будь-яких доказів на спростування вищевикладених обставин не надала. Оскільки відповідач жодних перешкод у допуску до робочого місця для виконання трудових обов'язків не здійснював, а позивачка, фактично, з власної ініціативи, була відсутня на робочому місці, відповідач правомірно не нараховував та не виплачував їй заробітну плату. Також судом не встановлено порушень трудових прав позивачки з боку відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття "заробітна плата" .

Згідно зі ст.2 Закону України "Про оплату праці" визначена структура заробітної плати. Основна заробітна плата. Це-винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок(окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це- винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 статті 21 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року).

З системного аналізу наведених норм вбачається, що заробітна плата виплачується за фактично виконану працівником роботу і її розмір може бути зменшений у випадку невиконання працівником своїх трудових обов'язків.

Як убачається з інформаційної довідки щодо періодів роботи та порядку розрахунку розміру заробітної плати ОСОБА_1 (з 01.01.2009 року по 21.03.2017 року), за період з 01.01.2009 року по 05.11.2015 року останній заробітна плата не нараховувалась, так як позивачка на робочому місці не з'являлася, до роботи не приступала (а.с.86).

Дана обставина встановлена рішеннями суддів, що набрали законної сили (а.с.9-17, 90-95, 100-102).

Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як убачається з копії трудової книжки, 05.11.2015 року ОСОБА_1 була звільнена у зв'язку з довготривалими прогулами без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України) (а.с.8).

Не погодившись із звільненням, ОСОБА_1 звернулася до суду для захисту своїх трудових прав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2016 року, позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді паяльщиці радіодеталей спецвиробництва ПАТ «Електроприлад» з 05 листопада 2015 року.

Стягнуто з ПАТ «Електроприлад» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 10 866, 87 грн.

Підставою поновлення на роботі стало порушення роботодавцем положень трудового законодавства, а саме звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності.

В подальшому, відповідно до копії трудової книжки, що міститься у матеріалах справи, ОСОБА_1, звільнена з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці в т.ч. скорочення у штату (п. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с.8).

З матеріалів справи убачається, що відповідач у повному обсязі здійснив розрахунки по належно оформлених нею лікарняних листків, наданих до адміністрації підприємства (а.с.86).

Положеннями статті 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час фактичної роботи (у тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

Вищевказана норма передбачає, що відпустка надається за час фактичної роботи, а позивачка на роботу не виходила, і, як наслідок, час фактичної роботи у неї відсутній, а отже відсутнє право ОСОБА_1 на щорічні відпустки. Після поновлення ОСОБА_1 на роботі, компенсація за невикористану відпустку виплачена при звільненні (а.с.86).

Колегія суддів не вбачає порушень чинного законодавства про працю з наявних у матеріалах справи письмових доказів стосовно позивачки по нарахуванню та виплаті заробітної плати та інших належних їй виплат.

Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у сумі 25 000 грн. є похідною від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, а тому суд першої інстанції, дійшовши висновку про безпідставність основних позовних вимог, правильно відмовив у задоволені вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України (які були чинними на момент розгляду справи судом) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Матеріали справи не містять належних доказів перешкод з боку відповідача у допуску позивача на робоче місце для виконання своїх обов'язків, неправомірної невиплати заробітної плати та належних їй інших виплат, а тобто порушення її трудових прав з боку відповідача.

Доводів на спростування обставин, встановлених судом, апеляційна скарга не містить.

Також слід відмітити, що звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплаті невикористаних щорічних відпусток та лікарняних листків, ОСОБА_1 фактично порушила питання лише про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.11.2009 по 20.07.2015 року, всього за 1538 днів у розмірі 61 877 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 00 грн. Інших розрахунків та вимог позовна заява не містить, а зводиться лише до цитування норм КЗпП, якими регламентується надання відпусток.

Будь-яких обставин щодо не проведення відповідачем остаточного розрахунку у зв'язку із звільненням позивача відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України або не проведення такого в повному обсязі, позовна заява також не містить, позивачка лише цитує норми трудового законодавства. Подана апеляційна скарга також зводиться лише до цитування правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги по суті є викладенням заявлених позовних вимог, яким вже надана належна правова оцінка в оскаржуваному рішенні.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норма матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 березня 2018 року.

Головуючий: Т.О.Невідома

Судді: Д.Р.Гаращенко

А.А.Пікуль