АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2018 року

м.Харків

справа № 646/8014/14-ц

провадження № 22-ц/790/1939/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2014 року, постановлене під головуванням судді Міндарьової М.Ю., в залі суду в місті Харкові,-

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики від 06 лютого 2009 року та від 26 березня 2011 року.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 403 133,37 грн., а також судові витрати у розмірі 3 654 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 17 січня 2018 року заяву представника відповідачки про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; не заперечує, що 06 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та нею було укладено договір позики, за умовами якого вона отримала 10 320 доларів СШ. Вказану суму зобов'язувалася повернути не пізніше 06 лютого 2011 року. На забезпечення виконання вказаного зобов'язання укладено також договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Судом першої інстанції не враховано, що зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 виконані, шляхом передачі грошових коштів ОСОБА_4, про що свідчать копії її розписок. Вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача перед позивачем існує боргове зобов'язання, яке відповідачка у встановлені строки не виконала, що є підставою для стягнення як суми заборгованості за договором позики, так і відсотків за користування грошовими коштами та 3% річних, а також неустойки у розмірі основного боргу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 06 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики за умовами якого остання отримала валютні цінності на суму 10 320 доларів США зі строком повернення не пізніше 06 лютого 2011 року (а.с.6).

На забезпечення виконання зобов'язання за договором позики 06 лютого 2009 року між сторонами також було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.7).

26 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики укладено договір позики відповідно до якого відповідачка отримала від позивача валютні цінності на суму 3 900 доларів США строком повернення не пізніше 26 березня 2012 року (а.с.9).

Матеріали справи не містять відомостей про належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договорами позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше на встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строку та в порядку, що встановлені договором.

За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновок суду про покладення на боржника обов'язку по поверненню сум за договором позики, стягненню процентів за користування позикою та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання та неустойки,- відповідає закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про виконання зобов'язань за договором позики, а саме, що грошові кошти передавалися ОСОБА_4, про що свідчать копії розписок, - не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки з наданих розписок вбачається, що ОСОБА_4 отримувала від ОСОБА_2 кошти на протязі 2009-2013 років (а.с. 58-89).

Разом з тим, договори позики від 06 лютого 2009 року та від 26 березня 2011 року були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Тоді як ОСОБА_4 не є стороною вказаних договорів. Даних про те, що ОСОБА_4 є особою, уповноваженою ОСОБА_1 на отримання коштів за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. Тому повернення грошових коштів саме ОСОБА_4 не свідчить про виконання відповідачкою зобов'язань перед ОСОБА_1

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідачка не надала суду доказів належного виконання своїх зобов'язань перед ОСОБА_1 Крім того, не надано доказів, які б підтверджували повноваження ОСОБА_4Є на отримання грошових коштів в рахунок погашення боргу за договором позики замість ОСОБА_1

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стаття 136 ЦПК України регулює порядок вирішення судових витрат при відстроченні судового збору. Частина 2 вказаної статті передбачає, що при відстроченні сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі, судові витрати стягуються за судовим рішенням.

Матеріали справи свідчать про те, що при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження, було відстрочено сплачу судового збору за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2014 року по вказаній справі до ухвалення рішення. Визначено, що судовий збір при подачі апеляційної скарги складає 5 481 грн. (а.с.125).

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 481 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 379, 381, 382, 383, 384, п. 9 Перехідних Положень ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2014 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, у розмірі 5 481 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

А.І. Колтунова

Повне судове рішення виготовлено 27.03.2018 року.