АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/82/18 Суддя-доповідач: Кісь П.В.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлаки І.В.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2016 року та на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2016 року (суддя Короткий І.П.) у цивільній справі № 643/19562/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», процесуальним правонаступником якого є ОСОБА_5, до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

04.12.2014 року публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» (далі по тексту - ПАТ «ФІДОБАНК») звернулося у суд з позовом доОСОБА_4, ОСОБА_6, який в подальшому уточнило та просило:

- стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором № 014/0999/74/03528 від 24.07.2007 року у сумі 858 475 грн. 90 коп.;

- стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 601070 від 16.12.2014 року у сумі 23 717 грн. 33 коп.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «ФІДОБАНК» посилалось на те, що 24.07.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого ВАТ «Ерсте Банк» надало відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 76000 доларів США строком до 23.07.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом.

24.07.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язалася нести відповідальність як солідарний боржник за виконання ОСОБА_4 зазначеного кредитного договору. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 не виконав.

16.12.2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ФІДОБАНК» укладено договір про надання споживчого кредиту № 601070, згідно якого ОСОБА_4 надано кредит у сумі 20 000 грн., з метою кредитування на задоволення поточних потреб, оплата послуг банка та супутніх послуг.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за вищевказаними договорами, утворилась заборгованість, яка станом на 05.07.2016 року становила 882193 грн. 23 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2016 року позовні вимоги ПАТ «ФІДОБАНК» задоволені.

Суд вирішив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» заборгованість у розмірі 858475 грн. 90 коп., а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.12.2016 року стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 23 717 грн. 33 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «ФІДОБАНК» задовольнити частково, з урахуванням дійсної та підтвердженої документально суми заборгованості.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначає; що суд ухвалив незаконні рішення, оскільки розглянув справу за його відсутністю, без належного його повідомлення про час та місце розгляду справи; що рішення суду першої інстанції не мають жодного посилання на норми права, які регулюють спірні правовідносини; що рішення не містить розрахунку стягнутих сум, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог та не містить даних щодо перевірки і з'ясування суми заборгованості відповідача по сплаті кредитних коштів, відсотків за їх користування, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не має юридичної сили, оскільки не підтверджений первинними документами бухгалтерського обліку. Також ОСОБА_4 просив призначити судово-економічну експертизу, вказуючи, що борг ним погашений, підтвердження чого є довідка начальника Центрального відділення АТ «Ерсте Банк» в м.Харкові від 30.11.2012 року, що в наданих позивачем розрахунках не відображено той факт, що 30.12.2009 року він сплатив банку 12000 доларів США, погасивши таким чином заборгованість.

Представник ПАТ «ФІДОБАНК» апеляційну скаргу не визнав і просив її відхилити, вказуючи, що позивачем надані до суду належні та допустимі докази (кредитний договір, договір поруки, додаткові угоди, первинні фінансові документи, розрахунки заборгованості, установчі документи банку), якими підтверджуються позовні вимоги.

Натомість відповідач усунувся від здійснення процесуальних обов'язків, ухилявся від явки в суд та від надання доказів на підтвердження заперечень на позов, вводить суд в оману що дійсних обставин. Вказані апелянтом 12000 доларів дійсно банком були отримані 30.12.2009 року, однак вони були спрямовані на погашення заборгованості у відповідності з умовами договору, яка значно перевищує вказану суму. Проти задоволення клопотання про призначення експертизи заперечував, посилаючись на зміст Додаткової угоди, укладеної банком і ОСОБА_4 16.12.2014 року за змістом якої він визнавав факт наявності у нього заборгованості в розмірі 50859, 71 доларів США, а клопотання відповідачем заявлені лише з метою затягування розгляду справи.

Апеляційним судом клопотання відповідача задоволено, залучено до матеріалів справи додатково надані відповідачем докази, проведена судово-економічна експертиза, долучено до справи письмові пояснення експерта.

За заявами представника ПАТ «ФІДОБАНК» і ОСОБА_5 ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28.02.2018 року ОСОБА_5 залучено до справи у якості процесуального правонаступника позивача ПАТ «ФІДОБАНК» з підстав, передбачених ст.55 ЦПК України, ст.ст.512, 514 ЦК України у зв'язку з укладенням вказаними особами 04.01.2018 року договору відчуження (купівлі-продажу) прав вимоги.

ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_7 апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 не визнали і просили її відхилити, викладені в ній доводи відповідача вважають безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, дослідивши нові докази, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується, що 24.07.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого ВАТ «Ерсте Банк» надало відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 76000 доларів США строком до 23.07.2027 року зі сплатою 12 відсотків річних за користування кредитом.

Відповідно до п.5.2 Кредитного договору відповідач ОСОБА_4 зобов'язався щомісячно здійснювати часткове погашення кредиту у відповідності до визначеного сторонами графіку та розміру платежів.

Крім того, п.п.9.1-9.2 Кредитного договору передбачено сплачу позичальником пені в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також штраф в розмірі несплаченого страхового платежу.

В той же день, 24.07.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язалася нести відповідальність як солідарний боржник за виконання ОСОБА_4 зазначеного кредитного договору. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 не виконав.

30 жовтня 2013 року на підставі рішення Загальних зборів Акціонерів всі права та обов'язки, а також все майно ВАТ «Ерсте Банк» було передано Публічному акціонерному товариству «ФІДОБАНК» .

16.12.2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ФІДОБАНК» укладено договір про надання споживчого кредиту № 601070, згідно якого ОСОБА_4 надано кредит у сумі 20 000 грн., з метою кредитування на задоволення поточних потреб, оплата послуг банка та супутніх послуг.

04.12.2014 року ПАТ «ФІДОБАНК» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_4 (позичальник) і ОСОБА_6 (поручитель) про стягнення заборгованості в розмірі 502015,74 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31.10.2014р. становило 650198,67 грн., вказуючи, що позичальником умови Кредитного договору належним чином не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 24.02.2015 року позов ПАТ «ФІДОБАНК» задоволено.

28.03.2016 року ОСОБА_4 звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, вказуючи: що суд розглянув справу без нього, за відсутністю даних про його повідомлення про час та місце розгляду справи; що судом не враховано факт, що 16.12.2014 року між ним і позивачем було укладено додаткову угоду №1 про зміни умов кредитування, розроблено новий графік погашення заборгованості.

Ухвалою від 25.04.2016 року заяву ОСОБА_4 задоволено, заочне рішення скасоване, справу повторно призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

12.07.2016 року ПАТ «ФІДОБАНК» уточнив позовні вимоги і, з урахуванням укладеного сторонами 16.12.2014 року додаткової угоди №1 та триваючим у подальшому невиконанні позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за Кредитним договором та додатками до нього, просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 858475,9 грн., вказуючи, що саме така заборгованості утворилася станом на 05.07.2016 року.

Відповідачі за викликом до суду не з'являлися, представник подавала заяви про відкладення розгляду справи.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 21.11.2016 року позов ПАТ «ФІДОБАНК» задоволено, на користь позивач зі ОСОБА_4 і ОСОБА_6 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 858475, 90 грн. та 1827 грн. судових витрат. Додатковим рішенням цього ж суду від 26.12.2016 року з відповідача ОСОБА_4 на користь ПАТ «ФІДОБАНК» стягнуто 23717 грн. у якості заборгованості, яка утворилася у зв'язку з невиконанням ним умов укладеного 16.12.2014р. договору, за яким йому були надані грошові кошти у сумі 20000 грн. строком до 15.12.2017 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду, зважуючи на таке.

Частиною3 статті 2 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час розгляду справи і вирішення спору судом першої інстанції, а також частиною 3 статті 3 діючого ЦПК України в редакції ЗУ №2147-V111 від 03.10.2017 року, передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст.ст. 10, 27, 60, 131 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи місцевим судом), а також згідно ст.ст. 12, 81, 83 діючого ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом подання суду у визначеному законом порядку і строки належні та допустимі докази про обставини, які мають значення для справи.

Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України (в ред.. на 2016р) особи, які беруть у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, однак відповідачі використовували лише процесуальні права, подаючи заяви про перегляд заочного рішення, заяви про відкладення розгляду справи, ухиляючись при цьому від сумлінного здійснення процесуальних обов'язків, якими була би їх участь у розгляді справи, повідомлення про зміну місця проживання чи тимчасової відсутності (ст.77 ЦПК України ), надання доказів виконання умов кредитного договору (платіжних документів про внесення грошових коштів позичальнику), надання контррозрахунків фактично сплачених коштів, які б спростовували доводи та розрахунки позивача.

Забезпечуючи реалізацію відповідачем передбаченого ст.129 ЦПК України права на апеляційний перегляд справи судом апеляційної інстанції задоволено його клопотання, перевірено доводи, викладені відповідачем та його представником на стадії апеляційного перегляду справи.

Дійсно, як правильно вказує відповідач ОСОБА_4, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції має занадто узагальнений вигляд, в ньому відсутнє викладення мотивів, з яких суд відхилив доводи відповідача ОСОБА_4 про незаконність, на його думку, вимог ПАТ «ФІДОБАНК», зазначені ним у заяві про перегляд заочного рішення.

Разом з тим, це не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Судовим розглядом встановлено, а відповідачем не заперечуються укладення ним вказаних ПАТ «ФІДОБАНК» кредитного договору та договору поруки 24.07.2007 року, а також укладеного між ним в ПАТ «ФІДОБАНК» додаткової угоди №1, а також отримання ним зазначених позивачем кредитних коштів.

Згідно ч.1 статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог договору та вимог закону.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, тоді воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов., визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 554 ЦКУ встановлено, що у випадку порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором солідарно, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Даних про субсидіарну відповідальність матеріали справи не містять.

Реалізуючи передбачені ст.ст.1, 3, 10, 11, 27, 13 1ЦПК України права ПАТ «ФІДОБАНК» звернувся до суду за захистом порушених відповідачами його майнових прав і надав суду докази на підтвердження обставин, на які він посилався, обґрунтовуючи позовні вимоги - письмові докази укладення договорів, докази виконання банком взятих на себе зобов'язань шляхом видачі позичальнику 24.07.2007 року готівки, тощо.

Відповідачем же доказів виконання зобов'язань за кредитним договором не надано.

Заперечення відповідача проти позову та доводи на стадії апеляційного перегляду зведені до критичної оцінки доказів, які надав позивач, але з свого боку відповідач не надав платіжних документів на підтвердження виконання ним взятих зобов'язань шляхом перерахунку чи внесення готівкою в касу банку грошових коштів, крім доказу внесення ним банку 12000 доларів США у 2009 році, чого не заперечує і сам позивач, вказуючи про те, що ця сума урахована ним при здійсненні розрахунку заборгованості.

Крім того, ця обставина підтверджена і самим відповідачем 16 грудня 2014 року при укладенні додаткової угоди №1, за умовами якої ОСОБА_4 погодився з фактом наявності у нього заборгованості у обсязі, вказаному позивачем у зв'язку з неналежним виконанням ним зобов'язань за кредитним договором від 24.07.2007 року.

Ця угода є дійсною, сторонам не змінена, у передбаченому законом порядку недійсною судом не визнана.

З огляду на викладене апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача ОСОБА_4 про недоведеність заборгованості у вказаному позивачем обсязі.

Висновок проведеної за клопотанням відповідача судово-економічної експертизи свідчить лише про неповноту наданих експерту документів, які б забезпечили здійснення ним відповідних розрахунків.

Оскільки сторони заявили про достатність наявних в матеріалах справи доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, а апеляційний суд не уповноважений законом збирати докази за власною ініціативою, здійснюючи ці процесуальні дії поза межами розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вирішує справу за наявними в ній і додатково поданими доказами у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України та приходить до висновку про відсутність передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2016 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина