Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 373/726/14-ц

провадження № 61-1894 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року у складі судді Колодко Л. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Касьяненко Л. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики, які ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2014 року були об'єднані в одне провадження.

Позовну заяву мотивовано тим, що він передав за договором позики кошти ОСОБА_3, поручителем якої виступав ОСОБА_4, а саме: 12 травня 2013 року - у розмірі 7 тисяч доларів США строком до 01 червня 2013 року та 15 травня 2013 року - у розмірі 7 тисяч доларів США строком до 01 червня 2013 року, які відповідач зобов'язувалася повернути, про що було складено розписки.

Також він передав 14 листопада 2012 року за договором позики 10 900 доларів США ОСОБА_4, поручителем якого виступила ОСОБА_3, які відповідач зобов'язався повернути до 01 березня 2013 року, про що склав розписку (а. с. 158).

Крім того, позивач передав за договорами позики кошти ОСОБА_4, поручителем якого виступала ОСОБА_5, а саме: 04 грудня 2012 року - у розмірі 2 720 доларів США на строк до 03 грудня 2013 року (а. с. 243); 18 січня 2013 року - у розмірі 2 014 доларів США в національній валюті строком до 31 грудня 2013 року (а. с. 245); 18 січня 2013 року - 2 040 доларів США в національній валюті строком до 18 січня 2014 року (а. с. 244); 23 квітня 2014 року - у розмірі 2 180 євро за курсом національної валюти строком до 01 серпня 2013 року (а. с. 246), 02 вересня 2012 року - у розмірі 13 600 доларів США в національній валюті строком до 01 грудня 2013 року, який продовжено до 31 січня 2014 року (а. с. 242), які відповідач зобов'язувався повернути, про що було складено розписки.

ОСОБА_5 поручилася за виконання ОСОБА_4 його зобов'язань майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Крім того, впродовж 2012-2013 років позивач передав за договорами позики кошти ОСОБА_4, а саме: 01 серпня 2012 року - у розмірі 13 600 доларів США в національній валюті строком до 01 серпня 2013 року (а. с. 240); 02 вересня 2012 року - у розмірі 5 тис. доларів США строком до 01 грудня 2013 року (а. с. 241), які відповідач зобов'язався повернути, про що було складено розписки.

Ураховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості за договорами позики у розмірі 15 139,04 доларів США, що складає 409 062 грн 04 коп., стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь суму заборгованості за договорами позики у розмірі 27 043,30 доларів США, що складає 791 042 грн 45 коп., стягнути з ОСОБА_4 на свою користь суму заборгованості за договорами позики у розмірі 10 375,27 доларів США, що складає 280 336 грн 68 коп., вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 24 086,22 доларів США боргу з урахуванням трьох процентів річних за розписками від 01 серпня 2012 року, від 02 вересня 2012 року та від 03 грудня 2013 року, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення становить 631 248 грн 73 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2 092,88 євро боргу з урахуванням трьох процентів річних за розпискою від 23 квітня 2013 року, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення становить 47 717 грн 13 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 4 900,96 доларів США боргу з урахуванням трьох процентів річних за розписками від 3 грудня 2012 року, від 18 січня 2013 року, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення становить 105 634 грн 80 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду оригіналів боргових розписок, а ОСОБА_4 надав оригінал розписки від 14 листопада 2012 року, на якій містяться два записи про повернення боргу, але висновком експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 грудня 2014 року не встановлено, ким саме дописано цифру «2» перед сумою «5 900».

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позичальники частково повернули борг, а оригінал розписки від 18 січня 2013 року позивач не надав. При цьому згідно з розпискою від 01 серпня 2012 року було збільшено термін повернення позики без згоди поручителя ОСОБА_5, що збільшило її відповідальність, а також пропущено шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя, отже, порука припинена. При цьому експертизою від 19 грудня 2014 року не встановлено, хто саме дописав цифру «9» перед записами про повернення суми «9705» згідно з розпискою від 17 червня 2013 року та перед сумою «9405» згідно з розпискою від 17 вересня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 серпня 2015 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової плати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направляючи справу на новий розгляд, указав, що відповідно до статтей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Отже, особа, яка пред'явила розписку для виконання, і є позикодавцем.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суди послалися на те, що позивач надав копії боргових розписок, а не оригінали.

Разом з цим згідно з частиною другою статті 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Судами попередніх інстанцій не зазначено, чи вимагали учасники процесу подання саме оригіналу боргових розписок та чи оспорювали вони сам факт позики.

При цьому ОСОБА_1 зазначав, що в судовому засіданні 21 липня 2014 року судом першої інстанції були оглянуті всі оригінали боргових розписок і суд їх йому повернув, а при поверненні додому оригінали боргових розписок від 12 та 15 травня 2013 року були втрачені, про що негайно було повідомлено в органи Бориспільського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (а. с. 249).

Проте апеляційний суд не з'ясував, чому місцевий суд, який досліджував оригінали розписок та повернув їх позивачеві, залишаючи у справі копії боргових розписок, не засвідчив їх, як того вимагає положення статті 138 ЦПК України 2004 року.

Відмовляючи в задоволенні позову до поручителя ОСОБА_6, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_6 поручалась за виконання ОСОБА_4 його позикових зобов'язань не особистою порукою (фінансова порука), а майном, зокрема квартирою, тобто виступила майновим поручителем. При цьому положення статті 559 ЦК України, які регулюють фінансову поруку, не поширюються на майнову поруку. У порушення наведених норм права суди не з'ясували, яке саме забезпечення боргових зобов'язань надала ОСОБА_6

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у складі судді Колодко Л. В. від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та до ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 27 043,3 доларів США, 2 тис. євро, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 791 042 грн 45 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 10 375,27 доларів США, що за курсом НБУ складає 280 336 грн 68 коп.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, поручителем якої виступав ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач не надав суду оригінали боргових розписок від 12 та 15 травня 2013 року, то відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, поручителем якої виступав ОСОБА_4

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 поручалась за виконання ОСОБА_4 своїх позикових зобов'язань майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1, то необхідно солідарно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5на користь ОСОБА_1 27 043,3 доларів США, 2 тис. євро, що за курсом НБУ складає 791 042 грн 45 коп.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення з останнього коштів у сумі 280 336 грн 68 коп. за розпискою від 01 серпня 2012 року, суд виходив з того, що згідно з розпискою, наданою ОСОБА_4 про повернення боргу на загальну суму 8 870 доларів США, залишок боргу відповідача за розпискою від 01 серпня 2012 року становить 4 730 доларів США (13 600 - 8 870), які разом з борговою розпискою від 02 вересня 2012 року на суму 5 тис. доларів США ОСОБА_4 зобов'язався повернути до 01 грудня 2013 року (5 тис. + 4730). На цю суму розмір відсотків річних складає 645,27 доларів США за період з 02 грудня 2013 року до 16 лютого 2016 року, а загальна сума боргу за розпискою від 01 серпня 2012 року складає 10 375,27 доларів США (9730 + 645,27).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 поручалась за виконання ОСОБА_4 його позикових зобов'язань майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1, то наявні підстави для солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 27 043,3 доларів США, 2 тис. євро, що за курсом НБУ складає 791 042 грн 45 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, поручителем якої виступав ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав суду оригінали боргових розписок від 12 та 15 травня 2013 року. Разом з цим, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 (враховуючи відсутність у позивача оригіналів боргових розписок від 12 та 15 травня 2013 року) суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 поручалась за виконання ОСОБА_4 своїх позикових зобов'язань майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1, то з ОСОБА_4 та ОСОБА_5на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню солідарно 27 043,3 доларів США, 2 тис. євро, що за курсом НБУ складає 791 042 грн 45 коп.

Крім того, оскільки позивач не визнав повернення йому боргу ОСОБА_4 за розписками від 02 вересня 2013 року у розмірі 25 900 доларів США, від 17 вересня 2013 року у розмірі 9 705 доларів США, від 01 вересня 2013 року у розмірі 9 405 доларів США, належних доказів про дійсність зазначених розписок не надано, то не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 на те, що ним були повернуті кошти ОСОБА_1 за договорами позики саме у такому розмірі.

22 вересня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 27 043,3 доларів США, 2 тис. євро, що за курсом НБУ складає 791 042 грн 45 коп., та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 10 375,27 доларів США, що за курсом НБУ складає 280 336 грн 68 коп., та щодо солідарного стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 7 354 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14 серпня 2014 року № 0925 в якому зазначено, що рукописні записи, зокрема, «25 900 доларів США» в розписці від імені ОСОБА_7 від 02 вересня 2013 року виконані ОСОБА_7, а також рукописні записи, зокрема, «9 705 доларів США» навпроти дати 17 червня 2013 року та «9 405 доларів США» навпроти дати 01 вересня 2013 року в розписці від імені ОСОБА_1 виконані ОСОБА_1 При цьому, згідно з висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 19 грудня 2014 року № 13767/13768/14-32 встановити чи змінювався зміст розписок від 17 червня 2013 року та від 01 вересня 2013 року шляхом дописування цифри «2» у рукописному записі «25 900 доларів США» у розписці від імені ОСОБА_7 від 02 вересня 2013 року не виявилося можливим, тому, ОСОБА_1 не доведено факту недійсності розписок про повернення йому боргу 02 вересня 2013 року саме у розмірі 25 900 доларів США, 17 червня 2013 року - 9 705 доларів США та 01 вересня 2013 року - 9 405 доларів США.

26 січня 2017 року ОСОБА_5 подала письмові пояснення на касаційну скаргу, в яких зазначала, що суди не надали належної оцінки тому, що вона поручилася за виконання ОСОБА_4 його зобов'язань майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1, тобто виступила майновим поручителем. Проте договір застави (іпотеки) зазначеної квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 нотаріально завірено не було.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 за договором позики передав кошти ОСОБА_3, поручителем якої виступив ОСОБА_4, а саме: 12 травня 2013 року - у розмірі 7 тис. доларів США строком до 01 червня 2013 року та 15 травня 2013 року - в розмірі 7 тис. доларів США строком до 01 червня 2013 року, які ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути, про що було складено розписки.

Також ОСОБА_1 передав 14 листопада 2012 року за договором позики 10 900 доларів США ОСОБА_4, поручителем якого виступила ОСОБА_3, строком до 01 березня 2013 року, про що було складено розписку (а. с. 158).

Крім того, ОСОБА_1 за договором позики передав кошти ОСОБА_4, поручителями якого виступала ОСОБА_5, а саме: 04 грудня 2012 року - у розмірі 2 720 доларів США на строк до 03 грудня 2013 року (а. с. 243); 18 січня 2013 року - 2 014 доларів США в національній валюті строком до 31 грудня 2013 року (а. с. 245); 18 січня 2013 року - 2 040 доларів США в національній валюті строком до 18 січня 2014 року (а. с. 244); 23 квітня 2014 року - 2 180 євро за курсом національної валюти строком до 01 серпня 2013 року (а. с. 246), 02 вересня 2012 року - 13 600 доларів США в національній валюті строком до 01 грудня 2013 року, який продовжено до 31 січня 2014 року (а. с. 242), які відповідач зобов'язувався повернути, про що було складено розписки.

ОСОБА_5 поручилася за виконання ОСОБА_4 його зобов'язань своїм майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Крім того, впродовж 2012-2013 років ОСОБА_1 передав за договором позики кошти ОСОБА_4, а саме: 01 серпня 2012 року - 13 600 доларів США в національній валюті строком до 01 серпня 2013 року (а. с. 240); 02 вересня 2012 року - 5 000 доларів США строком до 1 грудня 2013 року (а. с. 241), які ОСОБА_4 зобов'язувався повернути, про що було складено розписки.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог статті 315 ЦПК України2004 року, обов'язковою складовою частиною змісту ухвали суду апеляційної інстанції є мотивувальна частина, в якій зазначаються мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30).

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року).

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, обмежився лише узагальнюючою тезою про те, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог. В ухвалі апеляційного суду не зазначено, з яких мотивів і на підставі яких положень закону відхилено доводи апеляційної скарги, що є порушенням вимог пунктів другого і третього частини першої та частини другої статті 315 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, у порушення вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, не дотримався вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, не встановив фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що апеляційним судом не встановлено всіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно звернути увагу на те, що ОСОБА_6 поручалась за виконання ОСОБА_4 його позикових зобов'язань не особистою порукою (фінансова порука). Крім того, суду необхідно перевірити, чи укладався договір застави (іпотеки) квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України (чинній на час виникнення спірних правовідносин) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Керуючись статтями 400, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Cудді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк