Дата документу 22.02.2018
Справа № 334/4153/17
Провадження № 2/334/819/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Нестеренко Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 18 грудня 1995 року вона придбала 21/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Ульянова, буд. 9-а на підставі договору купівлі-продажу, право власності зареєстроване в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі ТОВ ЗМБТІ), про що в реєстровій книзі №87 зроблено запис №13363, відомості про нового власника внесені до технічного паспорту на вказане домоволодіння. Також позивач являється власником інших 29/50 частин вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.10.1977р. №578.Позивач вирішила продати будинок, однак у посвідченні договору купівлі-продажу нотаріус відмовив з тих підстав, що право власності на 21/50 частин житлового будинку зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, який нотаріально не посвідчений. Продавець зазначеної частини житлового будинку ОСОБА_2 померла 25.04.1999р., відомості про прийняття спадщини після її смерті відсутні.

Ухвалою від 19.10.2017р. замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача - територіальну громаду м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.Ухвалою від 12.12.2017р. в порядку ст. 31 ЦПК України прийнято уточнену позовну заяву.Уточнивши позовні вимоги у встановленому ЦПК України порядку, позивач з наведених вище підстав, відповідно до положень ст.ст. 15, 392 ЦК України просить визнати за нею право власності на 21/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Грушевського (стара назва Ульянова), буд. 9-а.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Представник Запорізької міської ради заперечень проти позову не надав.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.12.1995р. між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу №2591.К 21/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Ульянова, буд. 9-а.

Згідно договору купівлі-продажу, він був укладений у відповідності з вимогами ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований Запорізькою регіональною біржою нерухомості, запис в Журналі реєстрації угод з купівлі-продажу нерухомості від 21.12.1995 року за №2591.К.

Відповідно до ст. 227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу №2591.К від 18.12.1995р. зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №87, запис №13363. Відомості про нового власника внесені до технічного паспорту на вказане домоволодіння.

При цьому, позивач ОСОБА_1 (до укладення шлюбу ОСОБА_4, свідоцтво про одруження серії ІІІ-УР №629544) є власником інших 29/50 частин вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.10.1977р. №578, виданого Міськкомунгоспом виконавчого комітету Запорізької міської ради депутатів трудящих на імя ОСОБА_4

За відомостями ТОВ ЗМБТІ, право власності на житловий будинок, розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Михайла Грушевського (стара назва Ульянова), буд. 9-а, зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі правовстановлюючих документів: свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.10.1977р. №578; договору купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою регіональною біржою нерухомості, від 18.12.1995 року №2591.К.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання, позивач зареєстрована і проживає за вказаною адресою з 03.04.1979 року по теперішній час. Сторони договору купівлі-продажу №2591.К від 18.12.1995р.виконали усі його умови, з грудня 1995 року позивач постійно проживає у вказаному будинку в цілому,несе витрати з його утримання, що підтверджується укладеними нею договорами про надання комунальних послуг, користування електричною енергією.

З метою вчинення договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Грушевського (стара назва вулиця Ульянова), буд. 9-а, ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса, однак у вчиненні нотаріальної дії з посвідчення договору купівлі-продажу було відмовлено з тих підстав, що договір купівлі-продажу №21/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Ульянова, буд. 9-а, від 18.12.1995р. відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, що дотримано не було.

Про неможливість посвідчення договору купівлі-продажу з наведених підстав з розясненням права на звернення до суду за захистом своїх прав ОСОБА_1 повідомлено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 у листі №669/01-16 від 07.12.2017р.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинних на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Реєстрація Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 права власності на спірну частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на грудень 1995 року не суперечила чинному законодавству. Підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою, передбачали Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31.

Згідно зположеннями ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004р. за №1952-1, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин 3, 4 цього Закону, речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу частини житлового будинку,договір у відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР зареєстрований в ЗМБТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набула право власності на спірну частину житлового будинку і правомірно володіє нею. Передбачених законом підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна в судовому порядку немає.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанова № 6-244цс14 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом встановлено і підтверджено належним чином перевіреними та допустимими письмовими доказами, що спірна частина житлового будинку була набута ОСОБА_1 з передбачених законом підстав і у встановлений законом спосіб, договір відповідно до вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований в ТОВ ЗМБТІ.

Наміри укладення договору відчуження спірного нерухомого майна виникли у позивача у період часу, коли набрав чинності Цивільний Кодекс України (в редакції 2004 року), відповідно до ст. 392 якого власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Тобто позивачем у позовах про визнання права власності може бути лише особа, яка вже є власником.Відповідачем у позові про визнання права власності за ст. 392 ЦК України є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Судом встановлено, що продавець спірної частини житлового будинку ОСОБА_2 померла25.04.1999 року, за повідомленням нотаріальної контори відомості про прийняття спадщини після її смерті відсутні. Про неможливість посвідчення договору купівлі-продажу спірної частини житлового будинку з розясненням права на звернення до суду за захистом своїх прав ОСОБА_1 повідомлялося (без винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії), зокрема, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 у листі №669/01-16 від 07.12.2017р.

За таких обставин судвважає, що право власності позивачки підлягає судовому захисту відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, оскільки у зв'язку зі змінами у законодавстві, що регулює виниклі правовідносини, позивач позбавлена можливості реалізувати право власності на нерухоме майно, оскільки це право не визнається, а іншого способу для поновлення порушеного права, ніж обраний позивачем, законом не передбачено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання її права власності на 21/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Грушевського (стара назва Ульянова), буд. 9-а, є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 128, 153, 227 ЦК УРСР 1963 року, ст. 392 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 21/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою місто Запоріжжя, вулиця Грушевського (стара назва Ульянова), будинок №9-а.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Складення повного судового рішення 02.03.2018р.

Суддя: Турбіна Т. Ф.