Провадження № 22-ц/783/1359/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поді майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, - задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Визнано право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору, у розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю задоволити. Вважає, що рішення прийнято внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. Зазначає, що судом не взято до уваги те, що суми, які позичено ніби для придбання квартири не співрозмірні з вартістю самої квартири. Також, зазначає, що судом не встановлено обсягу спільно нажитого майна, а, також, наявність боргових зобов'язань, які виникли у період існування шлюбних відносин. Крім цього, вказує на те, що у розписках від 20 жовтня 2013 року та від 25 жовтня 2013 року наданій ОСОБА_6, зазначено мету отримання у борг відповідних коштів, а саме - придбання квартири. Сума позичених коштів майже дорівнює вартості самої квартири. Натомість у розписці ОСОБА_4 від 01.11.2016 року цільового використання коштів не вказано, відповідно неможливо встановити чи отримані кошти були використані в інтересах сім'ї, а відповідно чи можуть бути дані боргові зобов'язання позивачки предметом поділу під час розгляду даної справи про поділ майна подружжя. Також, зазначає, що позивачкою визнано і не заперечується те, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися у травні 2014 року, тобто задовго до офіційного розірвання шлюбу. Тобто, від часу укладення відповідачем договорів позики та до фактичного припинення шлюбних відносин пройшло лише 7 місяців. Протягом цього часу боргові зобов'язання за цими договорами не були погашені. Так, відповідні обставини підтверджують той факт, що погашення зазначених боргових зобов'язань відбувається за особисті кошти відповідача, зароблені чи отримані ним іншим чином після припинення шлюбних відносин, тому саме відповідачу має належати право на спірну квартиру.

В судове засідання сторони не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України та те, що інтереси сторін у судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, представника ОСОБА_4 - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилаючись на п.2,3 ч. 1 ст. 57, ст. 60, ч. 3 ст. 61, ч. 1,2,4 ст. 65, ст.. 69, ч.1 ст. 71 СК України, п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" та задовольняючи частково первісний позов, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, - виходив з того, що сторони уклали шлюб 03.09.2011, зареєстрували такий у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №2296. Від шлюбу сторони дітей не мали. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.08.2016 шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що в період перебування в шлюбі, а саме, 07.11.2013 між ОСОБА_7, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Ганич Н.І., зареєстрований в реєстрі за № 579. Згідно з умовами договору, ОСОБА_2 придбав за 280000 грн. квартиру АДРЕСА_1, купівля якої вчинялася за письмової згоди дружини покупця ОСОБА_4 Крім цього, у жовтні 2013 року придбано автомобіль марки «Lada Priora», д.н.з. НОМЕР_2. З пояснень сторін (їх представників) встановлено, що власних коштів для придбання квартири та такого автомобіля подружжю не вистачало. Так, відповідно до довідки, виданої ОСОБА_4 ТзОВ «ЦВГ Україна», дохід позивача за період з 24.12.2012 до 31.05.2014 склав 46409,50 грн. З довідки від 03.12.2014, виданої відповідачу ПП «Рим-Лав» видно, що дохід відповідача ОСОБА_2 за період з 01.03.2013 до 30.11.2014 склав 28944,74 грн. Згідно з письмовою розпискою ОСОБА_4 від 01.11.2013, даною своїй матері ОСОБА_11, позивач взяла у борг 20000 доларів CША, які зобов'язалася повернути. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 дала показання про те, що є матір'ю позивача. Зазначила, що рішення про купівлю спірної квартири прийняли батьки обох сторін. На її купівлю кошти надавали вони та діти. Ствердила, що купівля квартири відбулася за 43500 доларів США, з яких її 15000 доларів США, батьків відповідача - 17000 доларів США. Ствердила, що сторони на купівлю квартири мали подаровані на весілля кошти у розмірі приблизно 8000 доларів США, крім цього, також були і власні заощадження. Ствердила, що діти проживали у її квартирі, вона сплачувала комунальні послуги та купувала продукти харчування. Вказала, що для придбання спірної квартири брала кредит у ПАТ «Платинум Банк» у розмірі 19620 грн., що підтверджуються довідкою від 05.12.2014 про стан кредитного договору №718/6879BCL2А, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_11 06.11.2013, та розрахунком заборгованості. Крім цього, зазначила, що 10000 грн. позичила у племінниці ОСОБА_12, про що склала відповідну розписку. Також, брала у позику 5000 грн. у тітки чоловіка ОСОБА_13 на купівлю квартири та 10000 грн. у сестри чоловіка ОСОБА_14 на ремонт. Крім цього, купувала будівельні матеріали, про що свідчить товарний чек на суму 6500 грн. від 07.05.2014, та купувала двері вартістю 1656 грн., що підтверджується угодою №4060, укладеною між ОСОБА_11 та компанією «Ваша оселя». Свідок ОСОБА_13 дала показання про те, що позивач є донькою її племінника, з відповідачем не знайома, на святкуванні їхнього весілля присутня не була. Зазначила, що їй відомо про розлучення сторін. Ствердила, що восени 2013 року матір позивача позичала в неї 5000 грн. на купівлю квартири на вул. Сихівська у м. Львові. Свідок ОСОБА_14 суду показала, що знала про придбання квартири на вул. Сихівській у м. Львові, у такій проводилися ремонтні роботи. Ствердила, що позичала батькам позивача 10000 грн. на купівлю вікон для спірної квартири. Знала про розлучення сторін. Судом також встановлено, що 30.09.2013 між ОСОБА_15 та ОСОБА_2 укладено договір дарування грошових коштів, згідно з яким дарувальник подарував та передав обдарованому грошові кошти в сумі 34000 грн. Такий договір укладався за згоди дружини дарувальника ОСОБА_16 Згідно з письмовою розпискою від 20.10.2013, позивач за зустрічним позовом отримав від свого батька, ОСОБА_15, грошову позику в розмірі 27000 доларів США, таку позику надано з умовою вкладання її в купівлю квартири. Відповідно до письмової розписки 25.10.2013, даної ОСОБА_2 ОСОБА_17, позивач за зустрічним позовом отримав від останнього грошову позику в розмірі 3000 євро на купівлю квартири. Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_15 дав показання про те, що є батьком ОСОБА_18 Вказав, що разом із дружиною вирішив купити сину квартиру, щоб останній з дружиною проживали окремо, оскільки на той час проживали у тещі, де часто виникали конфлікти. Чи ще хтось давав кошти його сину на придбання квартири повідомити не зміг. Щодо надання сину позики у розмірі 27000 доларів США повідомив, що такі кошти відкладав протягом двадцяти років, останні були наданні саме на придбання квартири, у попередніх пошуках такої участі не брав та за яку суму остання придбана не знав. Повідомив, що кошти передавалися в присутності юриста чи нотаріуса на вул. Липинського у м. Львові у робочий день. В подальшому повідомив, що коштів біля нього не було, такі були передані сину ще вдома, а до нотаріуса зверталися для складання розписки. Свідок ОСОБА_17 суду дав показання про те, що є директором ПП «Рим-Лав», де працює позивач за зустрічним позовом на посаді виконроба. Ствердив, що надав йому у позику 3000 євро, оформлену розпискою, на придбання квартири. Такі кошти були передані в жовтні 2013 року в його кабінеті в офісі. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, пояснення сторін та показання свідків, суд не бере до уваги доводи зустрічної позовної заяви про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 та його батьків, оскільки такі спростовуються дослідженими у справі доказами та показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_14 та ОСОБА_13, які підтвердили, що також надавали у позику кошти для придбання квартири та здійснення ремонту у такій. Крім цього, згідно з умовами договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2013, купівля відбулася за письмової згоди ОСОБА_4, жодних даних, що кошти є особистими, у договорі не зазначено. Таким чином, оскільки участь у купівлі квартири та проведенні ремонтних робіт брали обидві сторони у справі та їх батьки, відповідний договір укладено в інтересах сім'ї, що не заперечили в судовому засіданні батьки позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1, відповідно до вимог статей 60, 70 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках. У зв'язку з цим, первісні позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину такої підлягають задоволенню, у задоволенні зустрічної позовної заяви в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 необхідно відмовити. Що стосується позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання автомобіля марки «Lada Priora», д.н.з. НОМЕР_2, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину такого автомобіля, суд зазначив таке. Судом встановлено, 01.10.2013 за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль марки «Lada Priora»/«ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_2, про що свідчать дані з витягу з журналу карток транспортних засобів, наданого ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району при ГУМВС України у Львівській області. Згідно з довідкою №4 від 03.02.2015 управління Державтоінспекції, виданою ОСОБА_2, автомобіль «ВАЗ 21703», 2007 р.в., кузов НОМЕР_5, д/н НОМЕР_2, свідоцтво НОМЕР_6 від 01.10.2013, який був зареєстрований на ОСОБА_2, 07.07.2014, перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком. Враховуючи те, що автомобіль на час розгляду справи належить на праві приватної власності іншій особі, питання про визнання договору купівлі-продажу недійсним сторонами не ставилося, відтак поділу між колишнім подружжям не підлягає. З цих підстав, також, не може бути судом задоволена зустрічна позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на вказаний автомобіль.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила суд визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Lada Priora», д.н.з. НОМЕР_7 спільною сумісною власністю подружжя; визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 140000 грн. та ? частину автомобіля «Lada Priora», д.н.з. НОМЕР_7 власністю ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 3.09.2011 перебувала з відповідачем у зареєстрованих шлюбних відносинах, від яких дітей не було, такі відносини припинені, шлюб розірвано. Проте, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, у листопаді 2013 року за спільні кошти подружжя, на підставі договору купівлі-продажу від 7.11.2013 р. - ними набуто двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становить 280000 грн. Також, у жовтні 2013 року придбано автомобіль марки «Lada Priora», д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 7000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день подання позовної заяви становить 108920 грн. оскільки такі придбані в шлюбі за спільні кошти, вважає, що має право на ? частину кожного із об'єктів права спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_2 подав в суд зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 у якій просив: визнати за ним права особистої приватної власності на автомобіль марки «Lada Priora», д.н.з. НОМЕР_2 та двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Позов мотивував тим, що такий автомобіль не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний ним виключно за його кошти, позичені та кошти його батьків. Вказане підтверджує тим, що його дружина за час знайомства та перебування в шлюбі не працювала, навчалася, жодного доходу та майна не мала, проживала разом з ним у квартирі її батьків, ОСОБА_19 та ОСОБА_11 Оскільки він мав невелику заробітну плату, придбати спірне майно за кошти сімейного бюджету можливості не було. Вказане підтверджується розписками-позиками у ОСОБА_15 у розмірі 27000 доларів США та, ОСОБА_17 - 3000 євро, а також договором дарування від 30.09.2013, укладеного між ним та ОСОБА_15 в розмірі 34000 грн. Крім цього, після придбання квартири за кошти батька були закуплені матеріали для її ремонту на суму 6700 грн., кабелі на заміни електропроводів на суму 3200 грн. Таким чином, автомобіль був придбаний за кошти його батька, а за позичені кошти у його батька та ОСОБА_17 куплена квартира, відтак, таке майно є його особистою власністю.

Із статей Сімейного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини вбачається таке.

Відповідно до ст. 57 СК України (станом на час спірних правовідносин), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За ст. 60 СК України (станом на час спірних правовідносин), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ст. 61 СК України (станом на час спірних правовідносин), об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, відповідно до ст. 65 СК України (станом на час спірних правовідносин), дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Стаття 69 СК України (станом на час спірних правовідносин)вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Окрім цього у статті 70 Кодексу (станом на час спірних правовідносин) зазначається, що У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Окрім наведеного ст. 71 СК України (станом на час спірних правовідносин) регулює способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до такої, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано сторони з 3 вересня 2011 року по 9.09.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Крім цього, як встановлено рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30.08.2016 року про розірвання шлюбу між сторонами, сторони з травня 2014 року проживали окремо, спільного господарства не вели та не підтримували подружніх стосунків. (зокрема, копія свідоцтва про шлюб між сторонами, рішення про розірвання шлюбу між сторонами Т.1 а.с. 4, 19, 197-198)

До роздільного проживання та розірвання шлюбу, 7.11.2013 року, сторонами у період спільного проживання, за спільні кошти та для проживання їх сім'ї, - було придбано спірну квартиру АДРЕСА_1 за 280000 грн., яка зареєстрована за ОСОБА_2 та, на придбання якої ОСОБА_4 було надано згоду, як подружжям та з цього ж 13.11.2013 року виключно сторони були зареєстровані як такі, що проживають у спірній квартирі (Договір купівлі-продажу та матеріали, на підставі яких такий було укладено, довідка з місця проживання ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» №2886 від 24.02.2016 року, дані про реєстрацію спірної квартири за ОСОБА_2 Т.1 а.с. 5-8, 2-23, 195-196, 205, Т.2. а.с. 1-72).

Те, що квартира придбана за час спільного проживання подружжя та для спільного проживання їх сім'ї, окрім того, що підтверджено згаданим рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами, фактом реєстрації сторін у спірній квартирі, - а також підтверджується і поясненнями сторін, які вказане визнали та додатково підтвердили, що до придбання квартири не мали окремого житла та мали намір таке набути для проживання окремо від батьків сторін.

Що стосується набуття майна за спільні кошти сторін, то вказане фактично теж визнано сторонами.

Як визнано сторонами вони на час придбання квартири суми у 280000 грн., за яку, як вбачається із договору купівлі-продажу, було придбано спірну квартиру не мали, а тому частина коштів була ними позичена у їх батьків та інших осіб. Кожна із сторін на підтвердження таких доводів подали розписки про отримання у позику коштів та договори позики (Т.1 а.с. 27-28, 76, 77, 137, 204, Т.2 85). Частина ж коштів (незначна) на придбання житла були їх заощадження, які вони зробили із заробітних плат, які вони отримували за час шлюбу (довідки про заробітні плати сторін ОСОБА_2 ПП «Рим-Лав» Т.1 а.с. 29, Т.2 а.с. 75, ОСОБА_4 - ТзОВ «ЦВГ Україна» Т.1 а.с. 72, Т.2 а.с. 84).

Вказані договори позики на даний час є чинними, не визнані недійсними та не скасовані.

Відповідно до наведених вище норм закону, договори укладені кожним з подружжя в інтересах сім'ї (у даному випадку для придбання квартири для спільного проживання) створюють обов'язки для другого з подружжя.

Крім цього, відповідно до норм закону, про які йшлося, кошти, отримані подружжям як заробітна плата та кошти, отримані у позику для придбання майна (у даному випадку квартири для спільного проживання) слід вважати спільною сумісною власністю. Окрім цього, такими слід вважати і кошти отримані подружжям у дар на весіллі, як такі що подаровані на потреби сім'ї, про які, як про частину з тих, за які було набуто спірну квартиру, - вказували ОСОБА_4 та частина допитаних у судовому засіданні свідків.

Зважаючи на наведене кошти, за які було придбано спірну квартиру були заощадження подружжя із отриманих у дар на весіллі коштів, заробітна плата подружжя, а також отримані у позику кошти.

Доводи ОСОБА_2 про те, що квартира є його особистою власністю, оскільки набута за його особисті кошти, а також кошти позичені йому його батьком слід вважати голослівними, оскільки як вбачається із наведеного вище жодних доводів ОСОБА_2 про певні «його особисті кошти» та способу набуття таких ним не наведено. Що стосується позичених його батьком коштів, то позика яка отримана одним з подружжя для придбання спільного майна значення від кого така отримана не має, оскільки кошти за такою набуваються у спільну сумісну власність та створюють однакові права та обов'язки на такі кожного з подружжя. Відповідно майно (його частина) набуте за такі кошти є спільною сумісною власністю.

Зважаючи на вказане судом першої інстанції правильно встановлено правовідносини, що виникли між сторонами, а саме: період набуття спірної квартири подружжям; мету (ціль) набуття такої; кошти за які така придбана та джерела набуття таких подружжям.

Крім цього, такі висновки відповідають і правовим позиціям Верховного Суду України, що висловлені у ряді справ, що стосуються аналогічних правовідносин, зокрема, у Постановах, що винесені у справах № 6-2921цс16 від 15.11.2017 року; № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року; № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року; № 6-1568цс16 від 7 грудня 2016 року; № 6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року; № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року; № 6-801цс16 від 7 вересня 2016 року та інших.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення - немає.

Що стосується вирішення вимог позовів щодо спірного автомобіля, то у цій частині висновки суду першої інстанції не оспорені, тому судом апеляційної інстанції підстав для скасування правильного рішення і у цій частині - немає.

Доводи скарги про погашення позик та боргові зобов'язання подружжя слід вважати безпідставними, оскільки такі жодними доказами не підтверджені, не були предметами позовів та предметами дослідження у суді першої інстанції та рішення відповідно таких доводів не стосувалось.

Тому апеляційну скаргу слід відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 березня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра