Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 686/9580/16-ц

провадження № 61-3478 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Заворотної О. Л.

від 2 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Переверзєвої Н. І., Кізюн О. Ю., Корніюк А. П.,

від 10 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_5 про визнання права власності на частину земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 листопада 2006 року по березень 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, за час якого відповідачем рішенням Стуфчинецької сільської ради від 14 грудня

2007 року було отримано земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, на якій сторонами було спільно побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 і

рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 20 грудня 2013 року за нею визнано право власності на Ѕ частку вказаного будинку та виділено їй цю частку в натурі, що становить

51,67% житлового будинку.

Посилаючись на вищевикладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила у зв'язку із набуттям нею права власності на 51,67% житлового будинку АДРЕСА_1 площею 123,9 кв.м. визнати за нею право власності на 51,67% земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства площею 0,1292 га; припинити право власності ОСОБА_5 на 51,67% зазначеної земельної ділянки.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 2 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна ділянка належить відповідачу на праві особистої приватної власності та відноситься до категорії земель з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, а тому в цьому випадку положення статті

120 ЗК України у поєднанні із нормою статті 125 цього Кодексу застосуванню не підлягають. Чинне законодавство не передбачає припинення права власності на земельну ділянку в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 серпня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна земельна ділянка не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки призначена для ведення особистого селянського господарства, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку і є особистою власністю ОСОБА_5

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до

суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що норми статей 120 та 377 ЗК України підлягають застосуванню незалежно від цільового призначення земельної ділянки. Суди при вирішенні позовних вимог про припинення права власності на земельну ділянку послалися на норми статті 140 ЗК України, тоді як нею заявлялися такі на підставі статей 120 та 377 ЗК України. Не враховано судами й роз'яснення, які містяться у пункті

18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

У жовтні 2016 року від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в який він посилається на те, що земельна ділянка, право власності на частину якої просить визнати позивач, є його особистою приватною власністю та має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, а не для обслуговування будинку та прибудинкової території.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з листопада 2006 року по березень 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 14 грудня 2007 року №11 ОСОБА_5 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,25 га на території села Стуфчинці Хмельницького району Хмельницької області із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. 22 вересня 2008 року ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 20 грудня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя і визнано за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 та виділено цю частку в натурі. Своє право власності на означену нерухомість ОСОБА_4 зареєструвала у встановленому законом порядку 22 травня 2014 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірна ділянка належить відповідачу на праві особистої приватної власності та відноситься до категорії земель з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, а тому до цих правовідносин положення

статті 120 ЗК України у поєднанні із нормою статті 125 цього Кодексу застосуванню не підлягають.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України

від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК Українипередбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) суди попередніх інстанцій на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірили доводів позивача й не надали належної правової оцінки поданим ним доказам, вказавши, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю позивача, не врахували роз'яснень Верховного Суду України, відповідно до яких позивач як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок. Крім того, зазначаючи, що такої підстави для припинення права власності на земельну ділянку як набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи нормамистатті 140 ЗК України не передбачено, залишили поза увагою положення частини першої

статті 120 ЗК України, на яку посилалася позивач.

Ураховуючи викладене, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не можуть вважатись законними й підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 2 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області

від 10 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк