Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 559/848/15-ц

провадження № 61-4027св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

третя особа - реєстраційна служба Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у складі судді Федорова Л. П. від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В. від 22 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 8 серпня 1987 року. 5 березня 2001 року вона була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію. На підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2003 року та договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року, нею, як підприємцем для використання у підприємницькій діяльності, була придбана частина приміщення магазину АДРЕСА_1 та

2/100 приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за цією ж адресою. 18 жовтня 2004 року було проведено державну реєстрацію права власності на

6/100 частин приміщення за адресою: АДРЕСА_2. Зазначала те, що це приміщення використовується нею у підприємницькій діяльності. Приміщення здано в оренду ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Вартість майна становить 64 127 грн 58 коп. Майно фізичної особи - підприємця (далі - ФОП), яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статті 60, 61 СК України. Уважає, що майно ФОП, яке придбане і використовується в її підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, є її особистою приватною власністю, тому вона просила визнати її особистою приватною власністю, як ФОП, зареєстроване на її ім`я 6/100 частин нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа: реєстраційна служба Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області, про визнання особистою власністю нерухомого майна набутого в період фактичного припинення шлюбних відносин та скасування реєстрації.

Зустрічна позовна заява мотивувана тим, що приміщення на АДРЕСА_1 були придбані ним за його особисті кошти в період припинення шлюбних відносин. З 14 березня 2003 року по 15 березня 2005 року він працював в Управлінні УМВС України Волинської області і проживав у квартирі АДРЕСА_3 (з 24 березня 2000 року по 25 вересня 2002 року). З 17 жовтня 2002 року проживав у м. Рівне. З 1998 року їх сім'я мала формальний характер. У 2003 році позивач дізнався, що продається частина приміщення магазину - гастроном у м. Дубно Рівненської області по АДРЕСА_1. Разом з тим, будучи державним службовцем, не міг займатися підприємницькою діяльністю. У зв'язку із чим запропонував ОСОБА_2 зареєструвати на себе приміщення магазину. 31 липня 2003 року ним було придбано 27,2 кв.м магазину на

АДРЕСА_1 за 8 002 грн. 12 жовтня 2004 року придбано ще 16,7 кв.м магазину за 10 507 грн. Усі кошти за приміщення сплачував позивач, проводив його ремонт, купував будівельні матеріали, наймав майстрів, виготовляв технічну документацію. До придбаного приміщення добудував ганок, зробив сходи. Відповідач ОСОБА_2 участі в придбані майна не брала. Оскільки він придбав приміщення за власні кошти, то це майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, тому просив суд визнати його особистою власністю об'єкт нерухомого майна -

6/100 частин вбудованого приміщення за вказаною адресою, придбаного ним в період припинення шлюбних відносин. Скасувати реєстрацію права власності на це приміщення за ОСОБА_2

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки було придбано в період зареєстрованого шлюбу за їх спільні кошти.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відхилено. Рішення Дубенського міськрайонного суду від 23 жовтня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, набутого ними за час шлюбу.

Крім того, рішенням Дубенського міськрайонного суду від 6 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року, було задоволено позов ОСОБА_4 та визнано недійсним договір оренди від 1 лютого 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в оренду нежитлове приміщення, загальною площею 43,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, яке є предметом спору і в ційцивільній справі, з тих підстав, що це майно ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було набуто за час шлюбу, а тому є їхнім спільним сумісним майном, як подружжя і тому ОСОБА_2 не мала права ним розпоряджатись без згоди ОСОБА_4, з яким на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення в частині відмову в задоволенні її позову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в ухвалі посилається на судові рішення як на такі, що мають преюдиційне значення, але суд касаційної інстанції, передаючи цю справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, такі судові рішення в своїй ухвалі не зазначив. ОСОБА_2 придбала спірне приміщення за подаровані її батьком кошти, а показання свідків, викликаних ОСОБА_4, не стосуються предмету спору.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що ОСОБА_2 ні грошової, ні трудової участі в придбанні та ремонті спірного майна не брала. У справі відсутні докази, які б підтверджували придбання вказаного майна ОСОБА_2 для здійснення нею підприємницької діяльності, а показання її батька як свідка не можуть бути взяті до уваги, оскільки він є зацікавленим у задоволенні позову ОСОБА_2 У зв'язку з викладеним ОСОБА_4 просив касаційну скаргу в частині вимоги про скасування рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2016 року задовольнити, а в іншій частині вимог - залишити без задоволення.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 8 серпня 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Лубенського міськрайонного суду Рівненської області від 1 квітня 2015 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради від 5 березня 2001 року встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована як ФОП.

На підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2003 року ОСОБА_2 придбала у ТЗКП «Вікторія» приміщення магазину площею 27,2 кв.м у м. Дубно Рівненської області по АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року ОСОБА_2 придбала в Лубенської міської ради Рівненської області приміщення магазину № 8 «ІНФОРМАЦІЯ_1», зокрема 2/100 частин приміщення на АДРЕСА_1 у м. Дубно Рівненької області.

Під час розгляду справи сторони визнали, що сімейні відносини між ними фактично були припинені в 1998 році, внаслідок чого вони стали проживати окремо.

Кожна зі сторін посилається на те, що спірне майно є його особистою приватною власністю.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: 13 червня 2016 року в справі № 6-1752цс15 та 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не надали належних та допустимих доказів наявності підстав визнання спірного майна особистою приватною власністю кожного з них.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а також з урахуванням вказівок, які містилися в ухвалі суду касаційної інстанції від 18 травня 2016 року.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненського області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк