Ухвала

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 755/8184/15-ц

провадження № 61-5827зп18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В., розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», треті особи: відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про визнання зобов'язання за кредитним договором виконаним, визнання договору застави припиненим, зобов'язання вчинити певні дії, про стягнення збитків, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його зобов'язання за кредитним договором від 16 травня 2012 року, укладеним між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») виконаним внаслідок належного виконання його умов; визнати договір застави транспортного засобу від 17 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 637, припиненим; зобов'язати ТОВ «Порше Мобіліті» звернутися до реєстратора Державного реєстру обтяжень рухомого майна з метою вилучення відповідного запису про обтяження з Державного реєстру автомобіля марки Аudi Q3, об'єм двигуна 1984 см3, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; зобов'язати ТОВ «Порше Мобіліті» відшкодувати йому завдану моральну шкоду за порушення законних прав у розмірі 10 000,00 грн; стягнути з відповідача завдані збитки у розмірі 272 250,00 грн та вирішити питання щодо судових витрат.

Позов мотивовано тим, що 16 травня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, в забезпечення якого 17 травня 2012 року укладений договір застави транспортного засобу марки Ауді Q3, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

04 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_6 вчинено нотаріальний напис № 1642, яким звернуто стягнення на заставний транспортний засіб. На підставі зазначеного виконавчого напису відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 15 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження № 45137465.

15 лютого 2015 року позивач в добровільному порядку виконав постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про що повідомив відповідача.

Позивач повідомив відповідача про дострокове повернення кредиту із письмовою вимогою подати реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру відповідно до чинного законодавства України листом від 25 лютого 2015 року, який було отримано відповідачем 04 березня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Заява про припинення обтяження до реєстратора Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідачем не надіслана.

Унаслідок незаконних дій та бездіяльності відповідача позивачем не було виконано умов попереднього договору купівлі-продажу від 16 квітня 2015 року, укладеного між ним та ОСОБА_7, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою А. П. та зареєстрованим за № 2155. Згідно з умовами цього договору позивач зобов'язувався до 30 квітня 2015 року укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, де б він виступав продавцем свого автомобіля, заставу з якого неправомірно не зняв відповідач.

У червні 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог, просило стягнути із ОСОБА_4 основну заборгованість в сумі 334 362,00 грн, пеню у розмірі 43,33 грн, 3 % річних у розмірі 8 650,20грн та інфляційні втрати у розмірі 169 373,52 грн, що разом складає 512 435,05 грн та вирішити питання судових витрат.

Зустрічний позов мотивовано тим, що з червня 2013 року відповідач належним чином не виконував умови договору, сплачуючи щомісячні платежі з порушенням строків, встановлених у графіку погашення, а з лютого 2014 року взагалі припинив сплачувати щомісячні платежі. На адресу відповідача було направлено листи-вимоги щодо сплати поточної заборгованості.

04 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 вчинено виконавчий напис № 1642 про звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог за договором у розмірі 486 332,00 грн.

21 жовтня 2014 року відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 45127465 про примусове звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису від 04 жовтня 2014 року № 1642. Таким чином відповідачем порушено умови кредитного договору, у зв'язку з чим загальна сума невиконаних грошових зобов'язань відповідача з повернення додаткового кредиту, суми кредиту та процентів за користування кредитом за договором становить 512 435,05 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2012 року станом на 05 червня 2015 року у сумі 268 816,05 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 250 476,82 грн, що за офіційним курсом ПАТ «Креді ОСОБА_9» еквівалентно 11 909,32 дол. США, заборгованості за додатковим кредитом у сумі 2 195,84 грн, заборгованості за відсотками за період з 18 лютого по 05 червня 2015 року у сумі 7 439,23 грн, що за офіційним курсом ПАТ «Креді ОСОБА_9» еквівалентно 353,71 дол. США, та пеню за несвоєчасне погашення додаткового кредиту за період з 15 березня по 05 червня 2015 року у розмірі 49,33 грн, 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості та додаткового кредиту за період з 17 липня 2014 року по 05 червня 2015 року у розмірі 8 016,04 грн, інфляційні втрати на суму заборгованості за додатковим кредитом за період з 15 березня по 05 червня 2015 року у сумі 638,79 грн.

У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження зазначеної підстави заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-28531св14, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-36751св14, від 13 травня 2015 року у справі № 6-4841св15, від 14 січня 2015 року у справі № 6-41128св14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-42315св14 та постанову Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 755/17150/14-ц.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 360 ЦПК України (у редакції 2004 року) у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для допуску справи до провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції 2004 року) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що існує заборгованість за кредитом та додатковим кредитом, яка боржником не погашена, умови договорів не виконано, та не припинено й заставу, а тому немає підстав для задоволення позову про визнання зобов'язання позивача за кредитним договором від 16 травня 2012 року виконаним внаслідок належного виконання його умов, визнання договору застави транспортного засобу припиненим.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 17 грудня 2014 року у справі № 6-36751св14, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким погодився касаційний суд, виходив з того, що судовим наказом Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 січня 2009 року було стягнуто заборгованість за кредитним договором, а банк, звертаючись із новим позовом, знову нарахував проценти та комісію за користування кредитом, пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань і штрафи саме з дати укладання кредитного договору, тобто за той самий період.

- 01 жовтня 2014 року у справі № 6-28531св14 суд касаційної інстанції скасував рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України (у редакції 2004 року), у зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому зазначено, що дійшовши правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, суди навели неправильні мотиви, з яких вони виходили, ухвалюючи такі рішення; в частині стягнення пені та штрафу суди не врахували, що саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання пені й штрафних санкцій, передбачених договором. З огляду на таке висновки судів про безпідставність позову в частині стягнення пені та штрафу у зв'язку із непред'явленням без поважних причин до виконання судового рішення про дострокове погашення кредитної заборгованості є передчасними.

- 13 травня 2015 року у справі № 6-4841св15 суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 січня 2015 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України (у редакції 2004 року), у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому зазначено, що апеляційний суд не надав належної оцінки доказам щодо дострокового стягнення кредиту та виконання судового рішення в примусовому порядку, розміру дійсної заборгованості відповідача не встановив.

- 14 січня 2015 року у справі № 6-41128св14 суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2014 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України (у редакції 2004 року), у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому зазначено, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, не встановив дійсних обставин, які випливають з кредитного договору та не врахував, що оскільки ухвалено судове рішення (судовий наказ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

- 21 січня 2015 року у справі № 6-42315св14 суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2014 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України (у редакції 2004 року), у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому зазначено, що оскільки ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Отже, у судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, наявні різні підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судами фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надана для підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права постанова Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 755/17150/14-ц не підтверджує неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки постанова Верховного Суду України не є рішенням суду касаційної інстанції, та на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції 2004 року).

Таким чином, підстави для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України(у редакції 2004 року), відсутні.

Ураховуючи вищенаведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що у допуску до провадження заяви ОСОБА_4 на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року слід відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України (у редакції 2004 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У допуску до провадження Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», треті особи: відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про визнання зобов'язання за кредитним договором виконаним, визнання договору застави припиненим, зобов'язання вчинити певні дії, про стягнення збитків, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відмовити.

Копію ухвали разом із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька В. В. Пророк