Постанова

Іменем України

22 березня 2018 року

м. Київ

справа № 340/218/16-ц

провадження № 61-12059св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_4 про стягнення збитків за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року у складі головуючого судді Атаманюка Р. І. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» (далі - ТОВ «Орлан-Транс-Груп») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 26 червня 2015 року ОСОБА_4 прийнято на роботу у Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія. Позивачем у період із 11 вересня по 08 жовтня 2015 року було забезпечено відповідача грошовими коштами (авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном у розмірі 88 663,16 грн шляхом перерахування грошової суми на відповідний рахунок для використання із застосування платіжної картки НОМЕР_3, користувачем якої був відповідач, що підтверджується копією виписки по карті НОМЕР_3, виданої ЦФ ПАТ «Кредобанк».

Про використання ОСОБА_4 грошових коштів (авансу) на службові відрядження складено авансовий звіт №0/П-1020 від 07 жовтня 2015 року на загальну суму 60 841,28 грн. Проте відповідачем не подано звіт про використання коштів, наданих на відрядження у розмірі 27 821,88 грн, як передбачено Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон. Крім цього, оскільки відповідачем не повернено суми надмірно витрачених коштів у встановлені законодавством терміни, з нього на підставі пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України стягнуто податок на доходи фізичних осіб у розмірі 5 942,23 грн. Вказані суми податку перераховано позивачем в дохід держави.

Відповідно до наказу Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» від 25 листопада 2015 року № 137-кф відповідача було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Однак, відповідачем на дату подання даної позовної заяви не повернено до каси позивача залишок коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження у розмірі 27 821,88 грн та суму податку на підставі Податкового кодексу України в розмірі 5 942,23 грн.

Представник позивача до початку розгляду справи по суті подав заяву про збільшення позовних вимог, мотивовану тим, що відповідач, крім заборгованості в сумі 33 764,11 грн має перед ТОВ «Орлан-Транс-Груп» борг в сумі 5 535,66 грн внаслідок допущених перевитрат палива під час виконання перевезень, а саме: на автопоїзді НОМЕР_2 за маршрутом згідно з подорожнім листом від 18 липня 2015 року № 791331 на суму 1 422,09 грн, на автопоїзді НОМЕР_4 за маршрутом згідно з подорожнім листом від 05 серпня 2015 року № 529019 на суму 2 284,32 грн та на автопоїзді НОМЕР_1 за маршрутом згідно з подорожнім листом від 11 вересня 2015 року № 526497 на суму 1 829,25 грн.

У зв'язку з вищенаведеним позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість в розмірі 39 299,77 грн.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року позов ТОВ «Орлан-Транс-Груп» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» 5 535,66 грн заборгованості за понаднормову витрату палива. У задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» заборгованості в розмірі 33 764,11 грн відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 1 378 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача в частині стягнення із відповідача залишку коштів виданих на відрядження в сумі 27 821 грн є необґрунтованими, оскільки у звіті про використання коштів, виданих на відрядження, від 07 жовтня 2015 року безпідставно не враховано кошти в сумі 1 014 євро, які були використані відповідачем під час відрядження у м. Ріксайм (Франція) на ремонтне обслуговування автопоїзда НОМЕР_1 та його евакуацію. При цьому позивачем не наведено жодних доказів про те, що поломка автопоїзда, яка потяла за собою витрати на послуги евакуатора сталася з вини відповідача. У зв'язку з наведеним необґрунтованою також є вимога в частині стягнення із відповідача 5 942,23 грн, перерахованих позивачем в дохід держави як податок з неповернутої суми надмірно сплачених коштів.

Позовні вимоги у частині стягнення з відповідача 5 535,66 грн збитків, завданих внаслідок допущеної перевитрати палива, є обґрунтованими та підтверджуються дорожніми листами від 18 липня 2015 року № 791331, від 05 серпня 2015 року № 529019, від 11 вересня 2015 року №526497.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року залишено без змін рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року.

При цьому колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновками суду першої інстанції; вважає, що рішення є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У березні 2017 року ТОВ «Орлан-Транс-Груп» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачазалишку коштів понад суму, витрачену згідно зі звітом про використання коштів, наданих на відрядження ОСОБА_4 у розмірі 27 821,88 грн та суму податку на підставі Податкового кодексу України в розмірі 5 942,23 грн та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що документи про ремонтне обслуговування (та сплату коштів за це) автомобіля Рено, реєстраційний номер АА3163 КХ, на якому виконував перевезення відповідач, в м. Ріксайм (Франція) до авансового звіту ним не надавалися. Про це свідчить внутрішній документ ТОВ «Орлан-Транс-Груп» (розрахунок витрат за перевезення), оформлений власноручно відповідачем, в якому він особисто зазначив всі витрати під час виконання даного транспортного завдання. Авансовий звіт формується на підставі розрахунку витрат на перевезення. Квитанцію про отримання поштового відправлення не можна вважати належним і допустимим доказом отримання позивачем саме документів щодо оплати коштів в розмірі 1 014 євро. На адресу позивача жодних документів від відповідача протягом 31 серпня 2015 року до 10 листопада 2015 року не надходило, про що свідчить копія журналу реєстрації вхідної кореспонденції.

У запереченні на касаційну скаргу від 01 червня 2017 року ОСОБА_4 зазначав, що факт надання послуг евакуатора та факт поломки автомобіля підтверджується довідкою, наданою фірмою DEPANNAGE PRIMUS, яка надавала послуги евакуації, чеками і квитанціями. Вартість послуг евакуатора становила 1 014 євро. Цього ж дня ним з карточки були зняті кошти в сумі 1 014 євро в три прийоми: два по 300 євро були зняті готівкою та 414 євро переведені з його рахунку на рахунок фірми DEPANNAGE PRIMUS, яка надавала послуги евакуювання атомобіля «Рено», державний номер НОМЕР_1 Після повернення з рейсу ним було надано звіт про використання коштів та додано всі необхідні документи. Після ознайомлення зі звітом, в якому були зазначені вищевказані витрати, позивач відмовився його підписувати, що підтверджується актом про відмову від підписання звіту.

02 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 26 червня 2015 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу у Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія.

Відповідно до наказу Львівської філії ТОВ «Орлан-Гранс-Груп» від 25 листопада 2015 року № 137-кф відповідача було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Позивачем у період із 11 вересня по 08 жовтня 2015 року було забезпечено відповідача грошовими коштами (авансом) на службові відрядження в межах України та за кордоном в розмірі 88 663,16 грн шляхом перерахування грошової суми на відповідний рахунок для використання із застосування платіжної картки НОМЕР_3, користувачем якої був відповідач, що підтверджується копією виписки по карті НОМЕР_3, виданої ЦФ ПАТ «Кредобанк».

Відповідно до частин першої-четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за неодержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що позивач не надав доказів, що витрати у сумі 1014 євро на ремонтне обслуговування автопоїзда НОМЕР_1 у м. Ріксайм (Франція) були проведені відповідачем внаслідок його винних і протиправних дій, та безпідставно не були враховані позивачем у звіт, не зважаючи на наявність достатніх доказів (довідка, надана фірмою DEPANNAGE PRIMUS від 29 вересня 2015 року, квитанції про оплату коштів).

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду ними справи, повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження ОСОБА_4 у розмірі 27 821,88 грн та суму податку на підставі Податкового кодексу України в розмірі 5 942,23 грн.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» 5 535,66 грн заборгованості за понаднормову витрату палива до касаційного суду не оскаржується, тому у цій частині не переглядаються.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик