Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №328/2978/17 Головуючий у 1 інстанції: Новікова Н.В.
Провадження № 22-ц/778/1104/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Запорізькій області про відшкодування моральної немайнової шкоди у вигляді публічного вибачення; зобовязання реального повернення речових доказів та виконання постанови слідчого Скляра А.І. від 15.04.2016 р. в частині повернення друкарських машинок,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Запорізькій області про відшкодування моральної немайнової шкоди у вигляді публічного вибачення; зобовязання реального повернення речових доказів та виконання постанови слідчого Скляра А.І. від 15.04.2016 р. в частині повернення друкарських машинок.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21 жовтня 2002 року у нього в ході обшуку було вилучено дві друкарські машинки, які згодом були визнані речовими доказами у кримінальній справі.

15 квітня 2016 року постановою про закриття кримінального провадження слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 було вирішено долю речових доказів та слідчим зазначено про повернення двох друкарських машинок ОСОБА_3, які на сьогоднішній день позивачу не повернуті, у звязку з чим він звернувся до суду.

Крім того, керівником Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області йому на відповідальне зберігання було передано дві чужі друкарські машинки до завершення оперативно-розшукових та слідчих дій по кримінальному провадженню № 0000876, проте витрати на таке зберігання йому не компенсовано.

Просив відшкодувати відповідачами моральну шкоду у вигляді публічного вибачення перед ним, спричиненого відмовою у відшкодуванні шкоди внаслідок неповернення двох друкарських машинок, вилучених у ході обшуку 21. жовтня 2002 року; зобовязати відповідачів реально повернути у його власність майно - дві друкарські машинки та реально виконати постанову слідчого поліції ОСОБА_4 від 15.04.2016 р. в частині повернення друкарських машинок.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд.

Учасники справи у судове засідання не зявились, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки).

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 371, 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу вже було повернуто дві друкарські машинки, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді публічного вибачення не передбачений ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано Токмацьке ГУ УМВС України в Запорізькій області повернути ОСОБА_3 тимчасово вилучені відповідно до протоколу обшуку від 21.10.2002 р. друкарську машинку без найменування у металевому корпусі зеленого кольору та друкарську портативну машинку без найменування з металевим корпусом сірого кольору. У разі відсутності в камері схову Токмацького ГУ УМВС України в Запорізькій області в наявності тимчасово вилучених друкарських машинок, відповідно до протоколу обшуку від 21.10.2002р.: двох друкарських машинок без найменування, одна - у металевому корпусі зеленого кольору, друга - портативна машинка у металевому корпусі сірого кольору ухвалено стягнути матеріальну шкоду у розмірі 700 грн. А також стягнуто з Токмацького ГУ УМВС України в Запорізькій області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 05.05.2014 року зазначене рішення набрало законної сили (а.с. 27-29).

Вказаним рішенням встановлено, що на досудовому слідстві відповідно до протоколу обшуку від 21.10.2002 року у ОСОБА_3 за місцем його проживання, вилучено: 1 друкарську машинку без найменування у металевому корпусі зеленого кольору, яка на момент огляду сильно зношена, всі молоточки з відтисками літер знаходились на місці, та друкарську машинку без найменування у металевому корпусі сірого кольору у задовільному стані, які були здані в Токмацький МВ УМВС.

Постановою слідчого Токмацького МРВ УМВС ОСОБА_5 від 30.10.2002 року речовим доказом у кримінальній справі №2260231 визнано 2 друкарські машинки (ідентифікуючі ознаки друкарських машинок слідчим не вказані).

Згідно власноруч написаної розписки ОСОБА_3 від 29.09.2014 року, позивач отримав належні йому 2 шт. друкарських машинок, претензій не має (а.с.25).

Також згідно із заявою ОСОБА_3 від 29.09.2014 року на імя начальника Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_6 йому повернуті 2 шт. друкарські машинки, вилучені в ході обшуку 21.10.2002 року, претензій по поверненню не має.

ОСОБА_3 не надано ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції доказів того, що зазначені друкарські машинки повторно вилучались або були передані йому лише на відповідальне зберігання.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на даний час друкарські машинки, вилучені у позивача під час обшуку 21.10.2002р., повернуті ОСОБА_3 29.09.2014 року, а тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення рішення суду, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Загальні способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. При виборі способу захисту цивільного права необхідно виходити із суб'єктивного права та характеру його порушення.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення рішення суду, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов'язком суду.

За змістом наведених норм закону право на задоволення позову у справі має особа, яка не може в повній мірі реалізувати свої порушені, невизнані, або оспорені права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в порядку публічного вибачення відповідачів перед позивачем, суд обгрунтовано виходив із того, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_4 проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Отже, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є такий спосіб захисту, який є ефективним, тобто забезпечує реальний захист прав та інтересів.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом зобов'язання відповідачів публічно вибачитися перед ним, не забезпечить дійсного припинення порушення його прав, та такий спосіб захисту права не передбачений положеннями ст. 16 ЦК України, тобто позовна вимога про принесення вибачень, як спосіб захисту, не є такою, що ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 фактично зводяться до незгоди з діями слідчого Вараниці А.А., що не є предметом розгляду даної справи.

Посилання ОСОБА_3 на невірне зазначення в рішенні суду найменування відповідача не спростовує висновків суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 березня 2018 року.

Головуючий

Судді: