Справа № 311/3358/17
Провадження № 2/311/162/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Задорожка Д.А.

при секретарі судового засідання: Листопад В.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору позики недійсним, який мотивовано наступним.

Позивач вказує, що 16 липня 2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області за актовим записом № 29. Починаючи з моменту реєстрації шлюбу та по сьогоднішній день позивач проживає спільно з відповідачем ОСОБА_4 однією сім'єю за адресою: вул. Шевченко, буд. 49 в селі Іваніка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, ведучи сумісне господарство, побут та бюджетні витрати. Від вказаного шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, 22,02.2015 року народження.

10 жовтня 2017 року позивачем отримано поштовий конверт, направлений апеляційним судом Запорізької області на ім'я відповідача ОСОБА_4, в якому знаходилась копія рішення апеляційного суду Запорізької області від 17.08.2017 в справі №316/358/16 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики.

Ознайомившись із змістом вказаного рішення суду, позивач дізналася, що 25.11.2014 між її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики у вигляді розписки, за якою ОСОБА_8 взяв у ОСОБА_5 в борг 10 822 доларів США строком до 27.11.2014, однак свої зобов'язання за договором не виконав. В звязку з цим, рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08.12.2016, із внесеними змінами рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.08.2017, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму основного боргу в розмірі 10 822,00 доларів США, що еквівалентно 283 349,78 грн., 3% річних від суми боргу - 6 074,82 грн., судовий збір 2 894.24 грн.

Позивач вважає, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір не відповідає вимогам закону оскільки укладений без її відома та без отримання її згоди.

Позивач зазначила, що відповідно до ч.2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Беручи до уваги, що укладений між відповідачами 25.11.2014 договір позики виходить за межі дрібного побутового, а позивач не давала своєї згоди на укладення такого договору, відсутні будь-які докази того, що договір позики був укладений відповідачами за згодою позивача, ОСОБА_3 вважала, що зміст оспорюваного договору позики не відповідав вимогам, встановленим законодавством, а тому просила суд визнати вказаний договір недійсним та стягнути з відповідачів судовий збір.

Крім того, зазначає, що відповідачами у справі в порушення ч.1 ст. 1047 ЦК України, при укладенні договору не дотримано вимог письмової форми.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що 16 липня 2011 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кам'янсько-Дніпровського районного управління юстиції Запорізької області за актовим записом № 29. Починаючи з моменту реєстрації шлюбу та по сьогоднішній день позивач проживає спільно з відповідачем ОСОБА_4 однією сім'єю за адресою: вул. Шевченко, буд. 49 в селі Іванівка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. Від вказаного шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Вказані обставини підтверджені свідоцтвом про шлюб сторін (а.с. 11), свідоцтвами про народження дітей сторін (а.с. 12,13), рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.08.2017 та не оспорювалося відповідачами.

10 жовтня 2017 року позивачем отримано поштовий конверт, направлений апеляційним судом Запорізької області на ім'я відповідача ОСОБА_4, в якому знаходилась копія рішення апеляційного суду Запорізької області від 17.08.2017 в справі №316/358/16 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики, що не оспорювалося сторонами.

Предметом у справі є визнання недійсним договору позики, укладеного 25.11.2014 між відповідачами у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4, про отримання останнім в борг від ОСОБА_5О 10 822, 00 доларів США з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України та ст.. 65 СК України щодо згоди подружжя на розпорядження спільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

В силу вимог ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Відповідно до ч. 3 ст. 626 ЦК України договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору.

За змістом ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж рожу та такої ж якості.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2016 року та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики, встановлено, що 25.11.2014 відповідач ОСОБА_4 взяв у борг у відповідача ОСОБА_5 10 822,00 доларів США із зобовязанням повернути грошові кошти до 27.11.2014. В звязку з неповерненням грошових коштів, вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто суму основного боргу за договором позики в розмірі 10 822,00 доларів США, що еквівалентно 283 349,78 грн., 3% річних від суми боргу - 6 074,82 грн., судовий збір 2 894.24 грн. (а.с. 5-8) та не сопорювалося відповідачами.

Відповідно до ст.. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1); при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2); для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина 3); договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Положення коментованої статті Сімейного кодексу України визначають право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту оспорюваного позивачем договору позики від 25.11.2014 встановлено, що відповідач ОСОБА_4 взяв у борг у відповідача ОСОБА_5 грошові кошти, що свідчить про відсутність розпорядження відповідачем ОСОБА_4 спільним майном подружжя та, навпаки, отримання ним майна у вигляді грошових коштів, які належали іншій особі ОСОБА_5 Вказане свідчить, що в момент укладення договору позики ОСОБА_4 об'єктами права спільної сумісної власності подружжя не розпоряджався, а отже положення статті 65 СК України на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Крім того, суд зауважує, що, в порушення вимог ч.1 ст. 4 та ст.. 80 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів, внаслідок укладення спірного договору позики. При цьому, судом враховується, що ОСОБА_3 не була стороною вказаного договору, грошові кошти особисто не отримувала.

Суд критично відноситься до посилань позивача на недотримання вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України, при укладенні договору щодо письмової форми, оскільки рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.08.2017 встановлено, що договір позики між сторонами від 25.11.2014 укладений з дотриманням вимог діючого законодавства, в тому числі й щодо його письмової форми.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.2,4,5,12,13,265-268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору позики недійсним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області (згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІI Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26 березня 2018 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_9