Провадження №2/193/41/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

19 березня 2018 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровськоїобласті в складі:

головуючоїсудді ОСОБА_1,

при секретарі Ратушній В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел.Софіївка цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 р. представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.02.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» надано ОСОБА_2 кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії. Банк виконав свої зобов'язання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором.

Як вказано у позові, відповідач належним чином не виконує передбачені договором зобов'язання, внаслідок чого станом на 30.09.2017 р. перед ПАТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість у розмірі 51370,91 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9145,96 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 35590,33 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3950,33 грн.; штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн.; штрафу (процентної ставки) у розмірі 2434,33 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд задовольнити позов, стягнути із ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 51370,91 грн. за кредитним договором № б/н від 07.02.2008 року та судові витрати у розмірі 1600, 00 грн..

Представник позивача в судове засідання не з'явився, до початку розгляду справи надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.24).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, згідно поданої заяви на позов проти позову заперечувала, вважає позовні вимоги безпідставними, так як позивачем, позов заявлений із пропущенням строків позовної давності, а тому з цих підстав у задоволенні позову повинно бути відмовлено, як за позовними вимогами щодо стягнення суми основного боргу, на яку поширюється 3-річний строк позовної давності, так і по стягненню пені, до якою повинна бути застосована позовна давність тривалістю 1 рік. Вважає, що прострочення сплати коштів розпочалося з січня 2012 року, тобто з вказаного періоду по жовтень 2017 року позивач знав про порушення права його довірителем, але правом на звернення до суду не скористався. Просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити з цих підстав у задоволенні позову позивачу, а також зазначила, що договір з банком вона не укладала на кредитний ліміт в сумі 15000 тисяч гривень (а.с.33-34).

За вказаних обставин, відповідно до ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу технічними засобами.

Вивчивши та дослідивши письмові докази справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Судом встановлено, що 07.02.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_2 уклали кредитну угоду відповідно до умов заяви №б/н , де був виданий кредит у розмірі 15000 тис. грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за використування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, але позовна заява де вказана сума кредиту 15000 тис. грн. суперечить заяві б/н де вказано, що відповідач отримав суму кредиту лише 500,00 грн., з чим погодилась та власноручно поставила свій підпис позивач (а.с.8 зворот), а також ПАТ КБ "ПриватБанк" було направлено до суду пояснення разом з додатками, де в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_2 (картрахунок 277622 від 07.02.2008 року) було надано кредит у сумі 500,00 грн, та лише 22.02.2011 року відповідачу був змінений кредитний ліміт на суму 15000 тис.грн. (а.с.43).

Також, суд звертає увагу на виписку по рахунку, яку надав ПАТ КБ "ПриватБанк" від 12.12.2017 року на вимогу суду, де зазначено, що у відповідача станом на 14 червня 2011 року була нарахована заборгованість у сумі 2786 грн. 90 коп., тому 20 червня 2011 року відповідач погасив кредиторську заборгованість у сумі 3010, 00 грн. .

Як вбачається з матеріалів справи, від 31 липня 2011 року відповідачу ОСОБА_2 була знову нарахована заборгованість у сумі 7397 грн. 02 коп., для пояснень з цього приводу не одноразово викликався до суду представник ПАТ КБ "ПриватБанк", але виклик до суду був зі сторони позивача повністю проігнорованний, позивач в судове засідання на виклик суду не з'явився, відповідних пояснень стосовно зазначених обставин справи на розгляд суду не надав. Тому суд вважає неправномірними дії Банку стосовно нарахування заборгованості в сумі 7397 грн. 02 коп. відповідачу в той час коли 20 червня 2011 року відповідач погасив кредиторську заборгованість нараховану банком у сумі 2786 грн. 90 коп. згідно поданого розрахунку, внісши на рахунок позивача 3010, 00 грн.(а.с.96 зворот).

Ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини , яка ратифікована Україною і є частиною її національного законодавства , гарантує кожній людині право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, відповідач вказував на те, що сплив строк позовної давності.

Слід також зазначити, що новостворений Верховний Суд своєю Постановою від 16.01.2018 року в справі № 279/11064/15ц погодився з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. В постанові ВС зазначив, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за кредитом, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212 - 214, 315ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, застосувавши позовну давність.

Також, відповідно до п.31 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 30.03.2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Перебіг позовної давності щодо вимог кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у Постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-20цс14, від 18.06.2014 р. у справі № 6-61цс14, від 03.06.2015 р. у справі № 6-31цс15.

Судом встановлено, що відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на тий самий строк.

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У зв'язку з тим, що у договорі не зазначено строк позовної давності, то відповідно до статті 257 ЦК України застосовується загальна позовна давність, яка складає три роки.

Судом встановлено, що останній платіж внесено саме на погашення кредиторської заборгованості перед Банком, ОСОБА_2 здійснено 24.01.2012 року, а позов про стягнення заборгованості поданий позивачем до суду лише 20 жовтня 2017 року, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів (а.с.94-98).

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В зв'язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості не обґрунтовані та не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, а тому суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити..

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено.

Керуючись ст. ст.256, 261, 267, 1046, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про судовийзбір», ст.ст. 5, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 280-282 Цивільногопроцесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Софіївський районний суд Дніпропетровської області, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи без посередньо до Апеляційного суду Дніпропетровськоїобласті.

Суддя Д.А. Кащук