Справа №443/2007/16-ц
Провадження №2/443/186/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Шальвіри І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1, звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, яке складається з: житловий будинок А-1 з верандою а-1, загальною площею 88,6 кв.м., господарські споруди: сарай - Б, сарай В, літня кухня Г, погріб Д, колодязь, веранда К, що розташовані у селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області по вулиці Шевченка, 75, та земельної ділянки (пай) площею 1,56 га, що розташована на території Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог позивача покликається на те, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в селі Демянка-Лісна по вул. Шевченка, 75 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2, яка померла 23 лютого 2013 року. Однак ще за життя, склала заповіт, відповідно до якого все своє майно(частку в колгоспному дворі та земельну ділянку) заповіла дочці ОСОБА_1. Відтак, вона, як спадкоємиця за заповітом після смерті матері звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримала відмову у видачі, з причини відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами по вулиці Шевченка, 75 в селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області, що належить померлій та являється спадковим майном. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області в судове засідання не зявилась. Проте, подала до суду заяву, якою просить справу слухати за їх відсутності. Позовні вимоги визнають в повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Із відповіді на запит №259 від 20 грудня 2016 року наданої виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що житловий будинок по вулиці Шевченка, 75 в селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області до 15 квітня 1991 року відносився до категорії «колгоспний двір». Станом на 15 квітня 1991 року в даному колгоспному дворі була зареєстрована та проживала ОСОБА_2 /а.с. 17/.

Відповідно до копії технічного паспорта від 20 жовтня 1989 року на житловий будинок по вулиці Шевченка, 75 в селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області виданого на ОСОБА_2, загальна площа такого будинку становить 88,6 кв.м. Також наявні господарські споруди: сарай - Б, сарай В, літня кухня Г, погріб Д, колодязь, веранда К. Згідно висновку про вартість від 14 грудня 2017 року, вартість вказаного обєкта з господарськими будівлями та спорудами 79500 грн. /а.с. 8-9/.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по вулиці Шевченка, 75 в селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_2. Оскільки інших членів в по-господарських книгах не вказано, відтак, остання одноособово володіла вказаним майном.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ОСОБА_2 померла 23 лютого 2013 року, в селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області, у віці 88 років, про що 23 лютого 2013 року складено відповідний актовий запис №04 та виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 25 лютого 2013 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №308285 /а.с. 13/.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 29 травня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №11, вбачається, що ОСОБА_2, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю дочці, ОСОБА_1». На день смерті заповідача заповіт не змінено та не скасовано /а.с. 12,15/.

З долучених до матеріалів справи копій свідоцтва про народження серії ІV-УР №730053 від 13 жовтня 1962 року, вбачається, що ОСОБА_2 є рідною матірю ОСОБА_3(позивачки по справі) /а.с. 6/.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3, у звязку з укладення 13 лютого 1988 року шлюбу з ОСОБА_4, змінила своє дівоче прізвище «Бардак» на «Герега». Вказаний факт підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-СГ №377268 від 13 лютого 1988 року /а.с. 7/.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 окрім житлового будинку по вулиці Шевченка, 75 в селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області, згідно із сертифікатом на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №120536 від 28 травня 1997 року, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі розпорядження голови РДА №319 від 21 травня 1997 року передано у приватну власність земельна ділянка площею 1,56 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості. Земельна ділянка розташована на території Зарічненської сільської ради. Землю передано для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства/а.с. 10/.

Відповідно до витягу №31-1309-0.2-3955/2-16, виданого відділом Дергеокадастру у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 18 серпня 2016 року, сертифікат на право на середню земельну частку (пай) виданий ОСОБА_2, зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів по Зарічненській сільській раді 28 травня 1997 року, площею 1,56 умовних кадастрових гектарів. Така перебуває у колективній власності АТ «Золотий Колос» і її вартість становить 31069,87 грн. /а.с. 11/

З долученої до матеріалів справи копії довідки №566 від 10 жовтня 2016 року, виданої виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області,, вбачається що ОСОБА_2 дійсно до своєї смерті, яка наступила 23 лютого 2013 року була постійно прописана та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. До дня смерті та на день смерті останньої у вказаному житловому будинку також була постійно прописана та проживала її дочка ОСОБА_1, яка продовжує проживати у спадковому будинку на сьогоднішній день. /а.с. 15/.

Відтак позивачка ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті своєї матері, як така, що спадщину прийняла, оскільки постійно до дня смерті проживала разом із нею у спадковому житловому будинку та продовжує там проживати, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року№ 7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №814/02-31 від 29 серпня 2013 року, виданої завідувачем Жидачівської державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 відмовлено у видач свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами по вулиці Шевченка, 75 в селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області, що належать померлій та являється спадковим майном.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок А-1 з верандою а-1, загальною площею 88,6 кв.м., господарські споруди: сарай - Б, сарай В, літня кухня Г, погріб Д, колодязь, веранда К, що розташовані у селі Демянка-Лісна Жидачівського району Львівської області по вулиці Шевченка №75,

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на земельну частку (пай), площею 1,56 умовних кадастрових гектари, без контурного визначення меж на місцевості, на підставі Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №120536, виданого 28 травня 1997 року, на підставі розпорядження голови РДА №319 від 21 травня 1997 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2, яка померла 23 лютого 2013 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко