Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3562/12

провадження № 61-5531св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., МартєваС. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року у складі судді Тарасова А. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року у складі суддів: Фальчука В. П., Кравця Ю. І., Ващенко Л. Г.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання недійсним підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ним та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», 03 вересня 2007 року укладено кредитний договір № CL-501/031/2007, за умовами якого йому надано кредит у розмірі 30 969 доларів 24 центи США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки та пені у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення. Вказаний розмір пені застосовується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно з умовами договору. На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 26 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило право вимоги за кредитним договором № CL-501/031/2007 від 03 вересня 2007 року товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». У лютому 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2007 року.

30 травня 2014 року він дізнався про те, що оспорюваний підпункт 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору є несправедливим та таким, що суперечить засадам цивільного законодавства і його інтересам як споживача.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив визнати підпункт 3.1.1 пункту 3.1 недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року у позові ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору про покладення на позичальника відповідальності за порушення прийнятих на себе зобов'язань у вигляді пені у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення є несправедливими, оскільки суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін договору. Визначений у договорі розмір процентної ставки за кредитом становить 12,49 % річних, тобто 0,0342 % на день, а розмір пені становить 1 % за кожний день прострочення, що в 29 разів перевищує щоденну процентну ставку. Разом з тим, з вимогою про захист порушеного цивільного права особа може звернутися у межах строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі. Кредитний договір укладено між сторонами 03 вересня 2007 року, позивач був ознайомлений з умовами договору, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов'язань за цим договором, вільно висловив згоду на приєднання до запропонованих банком умов цього договору шляхом його підписання. Таким чином, з моменту укладення договору позивач міг довідатися про порушення своїх прав встановленою банком вимогою про сплату непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань. Разом з тим, позов про визнання недійсним підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору ОСОБА_4 заявив лише у червні 2014 року, тобто через сім років після укладення договору зі спливом строку звернення із відповідними вимогами.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач, уклавши 03 вересня 2007 року кредитний договір, був обізнаний з його умовами, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов'язань за цим договором, та вільно висловив згоду на приєднання до запропонованих банком умов договору шляхом його підписання. З моменту укладення договору позивач міг довідатися про порушення своїх прав встановленням банком вимоги про сплату позичальником непропорційно великої суми пені в разі невиконання ним зобов'язань. Однак із позовом про визнання недійсним цього положення договору позивач звернувся майже через сім років, тобто з пропуском позовної давності. Отже, порушене право позивача не підлягає захисту у зв'язку зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що у частині першій статті 261 ЦК України сформульовано загальне правило, згідно з яким перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Позивачу про порушення його права стало відомо лише в лютому 2012 року, коли ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося з позовом про стягнення з нього пені, яка склала 78,5 % всієї заборгованості за кредитним договором. Перебіг позовної давності повинен починатися саме з дати подання позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», тому строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору № CL-501/031/2007 від 03 вересня 2007 року не можна вважати пропущеним.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У справі, яка є предметом розгляду у суді касаційної інстанції, відповідачем ПАТ «ОТП Банк» та третьою особою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заявлено про застосування позовної давності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 вересня 2007 року між позивачем та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № CL-501/031/2007. Відповідно до умов договору позивачу надано кредит у розмірі 30 969 доларів 24 центи США зі сплатою процентів у розмірі 12,49 % за користування кредитними коштами у строки та на умовах, визначених договором.

Згідно із підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки позичальник ОСОБА_4 зобов'язався сплатити банку пеню у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті за кредитним договором.

Судами встановлено, що підпункт 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язківпозивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов᾽язань за спірним договором.

Таким чином, право, за захистом якого позивач звернувся до суду, є порушеним. Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

ОСОБА_4 є стороною кредитного договору, який містить оспорювану умову про сплату пені (підпункт 3.1.1 пункту 3.1), тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою ОСОБА_4 про визнання недійсним підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору почався 03 вересня 2007 року та закінчився 03 вересня 2010 року, що має наслідком відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач дізнався про порушення його прав лише в лютому 2012 року, коли подано до суду позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення з нього пені за невиконання умов договору, а тому перебіг позовної давності повинен починатися саме з дати подання позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», зводяться до помилкового тлумачення ОСОБА_4 положень ЦК України щодо перебігу строку позовної давності.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв