Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 200/15532/13-ц

провадження № 61-2465 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідачі -ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Єлісєєвої Т. Ю., від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Пономарь З. М., Петешенкової М. Ю., Черненкової Л. А., від 21 березня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2013 року ОСОБА_3 подав до суду позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивував тим, що 13 листопада 2009 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США за умови їх повернення до 01 червня 2010 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. Також 13 листопада 2009 року ОСОБА_6 поручився за належне виконання вказаного договору позики в розмірі 1 000 грн, уклавши договір поруки із ОСОБА_3

Оскільки відповідачі борг не повернули, тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 борг з урахуванням 3 % річних за 1 745 днів прострочення виконання зобов'язання в сумі 148 636,6 доларів США, що еквівалентно 3 203 555 грн та стягнути із ОСОБА_6 на його користь 1 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі заперечують отримання коштів від позивача, а зі змісту розписки не убачається передача грошей позивачем відповідачам з обов'язком повернути борг, що є істотною умовою договору позики.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування немає. Враховуючи, що позивачем не доведено укладення між сторонами договору позики, у задоволенні позову слід відмовити.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що судами не надано належної оцінки доказам та суттєвим обставинам справи, наприклад таким як акт почеркознавчої експертизи.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

18 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, посилається на те, що спірна розписка укладена між сторонами, незважаючи на деякі технічні недоліки, є борговим документом, з якої убачаються сторони договору, сума позики та термін повернення коштів. Однак судами правильно установлено, що надана розписка не містить інформації про передачу ОСОБА_3 та, відповідно, отримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошової суми та зобов'язань її повернення.

Також позивач посилається у касаційній скарзі на акт почеркознавчої експертизи, яким установлено справжність підписів сторін у спірній розписці, проте судами не надано належної оцінки вказаному доказу. Однак судами установлено факт наявності між сторонами інших правовідносин, ніж визначених договором позики.

У касаційній скарзі позивач вказує на недобросовісність відповідачів щодо їх заперечень в укладенні розписки, хоча судами доведено, що саме відповідачами вона написана. Однак саме по собі написання документу із назвою «розписка» не свідчить про фактичне укладення договору позики, оскільки вказана розписка не містить усіх необхідних ознак, щоб вважатися належним доказом укладення між сторонами договору позики.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору позики, а спірна розписка може свідчити про наявність між сторонами інших правових відносин ніж визначених договором позики.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 1046, 1047 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Сторонами не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик