Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 766/1211/17

провадження № 61-623 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - виконавчий комітет Корабельної районної у м. Херсоні ради,

представник третьої особи - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Корабельної районної у

м. Херсоні ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 18 жовтня 2008 року по 27 січня 2015 року, від якого у них народилась дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

30 грудня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Турецької Республіки - ОСОБА_11, та має намір проживати та працювати в Турецькій Республіці, у зв'язку із чим також отримала згоду британської школи у

м. Стамбулі на влаштування дочки на навчання. Відповідач у свою чергу не надає згоди на виїзд дитини до Турецької Республіки, тому позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила суд надати їй дозвіл на виїзд дочки - ОСОБА_9 за кордон до Турецької Республіки без дозволу (згоди) батька дитини - ОСОБА_6 з метою навчання терміном на 9 років до закінчення навчального процесу у 2026 році, з метою участі батька у вихованні дитини протягом цього періоду за його згодою повертатись до України під час новорічних та різдвяних свят, встановлених канікул, також просила дозволити їй або її офіційному представнику без згоди батька оформлювати документи для виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_9 за межі України до досягнення нею повноліття.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 8 вересня

2017 року у складі судді Гаврилова Д. В. позов ОСОБА_4 задоволено частково. ОСОБА_4 надано дозвіл на виїзд ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Турецької Республіки у супроводі матері - ОСОБА_4, з метою навчання терміном на дев'ять років з дати набрання рішенням законної сили і до закінчення навчального процесу у 2026 році без дозволу (згоди) батька дитини - ОСОБА_6, за умови можливості систематичних побачень батька та дитини під час канікулярних та святкових днів. Надано дозвіл матері - ОСОБА_4 або її офіційному представнику без згоди батька - ОСОБА_6, оформлювати документи для виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_9 за межі України терміном на дев'ять років з дати набрання рішенням законної сили і до закінчення навчального процесу у 2026 році. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відмова батька у наданні дозволу на виїзд дочки разом з матір'ю до Турецької Республіки є необґрунтованою та безпідставною, а виїзд дитини на строк навчання тривалістю дев'ять років до зазначеної країни буде відповідати її інтересам, сприяти розвитку дитини, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, згідно висновку виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради, органи опіки та піклування Корабельного району не заперечують проти оформлення документів для виїзду ОСОБА_9 за межі України до досягнення нею повноліття та тимчасового виїзду останньої з метою навчання у супроводі матері, ОСОБА_4, до держави Туреччини з можливістю побачень дитини з батьком, ОСОБА_6, під час канікулярних та святкових днів, з урахуванням графіку роботи батька.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_7, задоволено. Рішення міського суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що приймаючи рішення про доцільність задоволення позовних вимог, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідно посвідки на проживання термін дозволу проживання у Турецькій Республіці ОСОБА_4 визначений до 18 квітня

2019 року, тобто тільки на два роки, тоді як суд надав дозвіл на виїзд дитини терміном на дев'ять років. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність доказів належного влаштування дитини в учбовий заклад, що забезпечить її право на освіту, оскільки повідомлення британського культурного центру про можливість ОСОБА_9 відвідування занять у школі ще не свідчить про її зарахування до навчального закладу відповідно до визначених цим закладом процедур співбесіди, тестування, тощо. Вказане повідомлення не містить інформації про належність закладу до навчального, про умови зарахування і навчання дитини, зокрема періоди навчання та канікул, рівень здобутої у такому закладі освіти. Також, надаючи дозвіл на тривалий виїзд дитини за межі України без згоди батька, суд не перевірив та не переконався у можливості надання дитині належних умов проживання в іншій країні (зокрема, у матеріалах справи відсутній акт обстеження помешкання, у якому буде проживати малолітня дитина, складений компетентними органами країни проживання та легалізований у передбаченому законом порядку національними органами). Крім того, апеляційний суд зазначив, що у провадженні суду наявний спір між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним й таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначала, що посилання апеляційного суду на відсутність доказів належного влаштування дитини в учбовий заклад не відповідають наданим позивачем доказам та протирічать предмету позову. Крім того, судом апеляційної інстанції вказано на відсутність акта обстеження житлових умов помешкання, де буде проживати дитини, складений компетентними органами країни - Туреччини, однак, законодавством якої країни передбачена наявність такого документа, не зазначив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року

№ 57 зі змінами та доповненнями, передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із частиною третьою статті 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4,апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що відповідно до посвідки на проживання термін дозволу проживання у Турецькій Республіці ОСОБА_4 визначений до 18 квітня 2019 року, на два роки. При цьому зазначив про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність доказів належного влаштування дитини в учбовий заклад, оскільки повідомлення британського культурного центру про можливість ОСОБА_9 відвідування занять у школі ще не свідчить про її зарахування до навчального закладу відповідно до визначених цим закладом процедур співбесіди, тестування, тощо. Також, суд не перевірив та не переконався у можливості надання дитині належних умов проживання в іншій країні (зокрема, у матеріалах справи відсутній акт обстеження помешкання, у якому буде проживати малолітня дитина, складений компетентними органами країни проживання та легалізований у передбаченому законом порядку національними органами).

Отже, висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 12 квітня 2017 року № 6-15цс17, про те, що згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, тобто тимчасовий одноразовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначеним позовом по суті визначається місце проживання малолітньої дитини (за рішенням районного суду) з матір'ю, хоча у провадженні суду наявний відповідний спір між батьками про визначення місця проживання дитини.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников