АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 22-627 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Новак Р.В. Унікальний номер № 757/13217/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» про визнання правочинів недійсними в якому просив з урахуванням уточнень до позовної заяви: визнати недійсними правичини від 23.12.2014 року щодо видачі позивачу з його карткового рахунку в ПАТ «Дельта банк» готівки на суму 12 949,85 грн.; щодо внесення ним готівки в касу ПАТ «Дельта банк» в сумі 12 821,63 грн. для переказу на картковий рахунок позивача в ПАТ «КБ «Приватбанк»; щодо сплати позивачем готівкою послуг ПАТ «Дельта банк» у розмірі 128,22 грн. А також просив стягнути понесені судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02 вересня 2008 року уклав договір № 002-28979-020908д про відкриття депозитного рахунку № НОМЕР_1 «Чарівний гаманець».

Згідно договору для проведення грошових операцій було видана пластикова картка типу «VISA». 17 грудня 2014 року позивачу був заблокований доступ до готівки через банкомати банків, а 21 грудня 2014 року йому стало неможливо розрахуватись карткою у роздрібних торгівельних мережах.

23 грудня 2014 року позивач звернувся до ПАТ «Дельта банк» з вимогою повернути його кошти через касу банку. У Київському відділенні № 3 ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість отримання відразу всієї суми у будь-який спосіб, а лише по 100 гривень кожного дня через касу банк. Тоді позивач подав заяву про перерахунок коштів з його карткового рахунку на його картковий рахунок в ПАТ «КБ «Приватбанк».

Однак кошти не було перераховано з карткового рахунку ПАТ «Дельта банк» до карткового рахунку ПАТ «КБ «Приватбанк».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було досліджено наявність або відсутність підстав для визнання правочинів недійсними відповідно до ст.ст. 228-235 ЦК України, не була надана відповідна оцінка діям службових осіб ПАТ «Дельта банк» згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст. 16, 17, 21, 22, 25 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів були неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи.

Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановлений причинно-наслідковий зв'язок між заявою на видачу готівки № 43427464 та квитанцією № 0238.

Крім того, звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції було порушено процесуальні норми права, а саме не було повно з'ясовано всі обставини справи, що мають значення для справи, не надано належну правову оцінку усім доказам.

В судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення..

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем, 02 вересня 2008 року було укладено договір № 002-28979-020908д про відкриття депозитного рахунку № НОМЕР_1 «Чарівний гаманець».

23.12.2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути його кошти через касу банку. Для цього позивач подав заяву з вимогою перерахувати кошти з його карткового рахунку на його картковий рахунок в ПАТ «КБ «Приватбанк», яка була зареєстрована за № 2712114.

Крім того, позивачем було подано заяву про видачу готівки № 43427464, на яку отримано квитанцію № 0238 про видачу готівки у сумі 12 971,63 грн.

Разом з наведеним, позивачем було надано квитанцію № ПН 1213346 про переказ готівки у сумі 12 821,63 грн. на картковий рахунок позивача в ПАТ «КБ «Приватбанк» та квитанцію № ПК 1213346 про оплату послуг відповідача у сумі 128,22 грн.

Разом з тим, слід зазначити, що згідно виписки по рахунку приватного клієнта НОМЕР_2 отримувач ОСОБА_1, 23.12.2014 року відбулася операція по зняттю готівки в касі банку у розмірі 12 971,63 грн. та 100,00 грн. (а.с. 42).

Будь-яких інших операцій 23.12.2.014 в ПАТ «Дельта банк» за участю ОСОБА_1, в тому числі про оплату послуг, не відбувалося, (а.с. 42)

Як вбачається з виписки за період з 23.12.2014-26.10.2015 року по рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «КБ «Приватбанк № НОМЕР_3, грошові кошти у розмірі 12 971,63 грн. з ПАТ «Дельтабанк» не надходили, (а.с.58-59).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не знайшло свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу втрат майнового характеру діями відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, на основі наданих сторонами доказів, правильно вивчив та проаналізував наявні в матеріалах справи докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повністю з'ясував всі обставини справи та не дослідив наявність підстав для визнання правочинів недійсними.

Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» , а саме не надання оцінки діям службових осіб ПАТ «Дельта банк», не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З'ясувавши всі дійсні обставини справи та даючи їм належну правову оцінку, колегія суддів не вбачає порушення прав ОСОБА_1, оскільки не доведено понесені втрати майнового характеру в результаті дій відповідача.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивченням матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що належних доказів та обґрунтувань свого позову, саме за тим як вимоги були пред'явлені, позивачем надано судам не було.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 02 березня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль