Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 127/27767/15-ц

провадження № 61-2015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний Банк»,

представник позивача - ВласенкоЖанна Володимирівна

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» - Власенко Жанни Володимирівни на рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Марчук В. С., Жданкіна В. В., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічним акціонерним товариством «Перший український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»; банк) подано до суду позов до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та відповідачем укладено кредитний договір за № 6427385, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 482 102 грн для придбання нерухомості, визначеної у пункті 2.1 цього договору, з терміном повернення до 26 березня 2028 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 обов'язків за кредитним договором станом на 26 листопада 2015 року виникла заборгованість у розмірі 325 070 грн 76 коп., з яких: 306 673 грн 23 коп. - за тілом кредиту та 18 397 грн 53 коп. - за процентами.

Посилаючись на викладене, ПАТ «ПУМБ», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило достроково повернути виданий ОСОБА_5 кредит та відповідні відсотки у розмірі 285 325 грн 54 коп., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту - 284 522 грн 26 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом, нарахованими станом на 7 червня 2016 року, - 803 грн 28 коп., з підстав, передбачених статтями 526, 611, 625, 1054 Цивільного кодексу України.

Відповідач позов не визнала та пояснила суду, що з моменту укладення кредитного договору грошові кошти за графіком вносилися регулярно. Проте на початку 2015 року у неї виникли труднощі з фінансами, про що вона неодноразово повідомляла співробітників Вінницької філії банку. Лист-вимогу банку від 31 березня 2015 року про дострокове повернення всієї суми кредиту вона не отримувала і в матеріалах справи відсутні докази його отримання. Не знаючи про те, що банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, вона, виконуючи умови договору, 17 грудня 2015 року сплатила банку кошти у сумі 38 252 грн, про що 29 грудня 2015 року отримала від заступника керуючого банком довідку про відсутність простроченої заборгованості.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2016 року позов ПАТ «ПУМБ»задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 26 березня 2008 року № 06247385 станом на 14 вересня 2016 року в розмірі 276 478 грн 16 коп., з яких: 274 923 грн 28 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 1 554 грн 88 коп. - заборгованість за відсотками. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції з виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконувала належним чином, то внаслідок порушення нею зобов'язання заборгованість має бути стягнута у судовому порядку.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Додатковим рішенням цього ж суду від 19 грудня 2016 року стягнуто з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 5 363 грн 66 коп. за подання апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що у наданому позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_5 станом на 26 листопада 2015 року взагалі відсутній розрахунок простроченої заборгованості як за тілом кредиту, так і за відсотками. У ньому вказано як заборгованість - залишок непогашених відсотків на дату розрахунку та залишок непогашеної суми кредиту. А підставою для вимоги дострокового погашення кредиту могла бути саме прострочена заборгованість. Вимога про дострокове повернення кредиту датована 31 березням 2015 року, тобто за три місяці до вказаних у позові дат порушення зобов'язань, що свідчить про неналежність цього доказу в розумінні статті 58 ЦПК України 2004 року. Крім того, з часу порушення виконання умов договору, зазначеного у позовній заяві, - липня 2015 року, вимогу про дострокове повернення кредиту банк відповідачу не надсилав, що визнала представник позивача у судовому засіданні. При цьому апеляційний суд указав на те, що підпункт 1 пункту 3.5.7 кредитного договору не відповідає вимогам пункт 1 частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У грудні 2016 року представником ПАТ «ПУМБ» - Власенко Ж. В. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що в розрахунку заборгованості, який додано до позовної заяви, в розділі 2 таблиці «розрахунок заборгованості за сумою кредиту за кредитним договором від 26 березня 2008 року № 6247385 станом на 26 листопада 2015 року», чітко зазначено, що станом на 7 грудня 2014 року підлягає сплаті черговий місячний платіж у сумі 1 977 грн 69 коп., який фактично був погашений лише 22 липня 2015 року, тобто з простроченням цього платежу на 7 місяців та 15 днів. 22 липня 2015 року ОСОБА_5 погасила всі платежі згідно з графіком, але знову, порушуючи умови договору та графік внесення чергових платежів, наступний платіж внесла лише 17 грудня 2015 року в сумі 10 086 грн 21 коп., тобто з простроченням у п'ять місяців. Крім того, банк 2 квітня 2015 pоку направляв відповідачу вимогу про повернення кредиту (від 31 березня 2015 pоку вих. № 61-05-719/1), яка була отримана ОСОБА_5 7 травня 2015 року. Відповідач вимогу не виконала, прострочену заборгованість не погасила у встановлені цієї вимогою строки. Прострочена заборгованість була погашена лише 22 липня 2015 року, але після цієї дати наступний платіж був лише 17 грудня 2015 року, тобто знову з відхиленням від графіку внесення чергових платежів. Станом на день звернення до суду із позовом прострочена заборгованість становила 5 місяців. Судом апеляційної інстанції неправильно була застосована норма матеріального права, а саме: пункт 1 частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки на день укладення кредитного договору діяла інша редакція цієї статті, яка передбачала право дострокового стягнення заборгованості у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 1 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення апеляційної інстанціїпідлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Судом установлено, що 26 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір за № 6427385, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 482 102 грн для придбання нерухомості, визначеної у пункті 2.1 цього договору, з терміном повернення до 26 березня 2028 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,49 % річних.

Згідно із пунктом 3.2.1 цього договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту - додатком № 1, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до графіка повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом ОСОБА_5 зобов'язана повертати кредит визначеними частинами щомісячно, починаючи з 7 травня 2008 року по 26 березня 2028 року.

Таким чином, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором № 6427385 починаючи з листопада 2014 року і по липень 2015 року позивач порушувала графік погашення чергових платежів.

На виконання пунктів 3.5.7, 3.5.8 кредитного договору банк направив відповідачу рекомендованим листом письмову вимогу (від 31 березня 2015 року вих. № 61-05-719/1) про дострокове повернення всієї суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом. Вказана вимога була отримана 7 травня 2015 року. Проте у суду відсутні підстави вважати, що ця вимога була отримана особисто ОСОБА_5, оскільки остання заперечує факт отримання вимоги, а на зворотному поштовому повідомленні лише є лише підпис працівника поштового зв'язку із відміткою «вручено». (а. с. 20, 21)

На виконання умов договору відповідач здійснила погашення простроченої заборгованості, що виникла за період з листопада 2014 року і по липень 2015 року, лише 22 липня 2015 року.

Починаючи з липня 2015 року і по грудень 2015 року позивач знову здійснила прострочення сплати чергових платежів. Вказані обставини підтвердила у своїх запереченнях на позов.

17 грудня 2015 року ОСОБА_5 сплатила заборгованість, яка виникла у вказаний період.

Отже, станом на день звернення ПАТ «ПУМБ» до суду із цим позовом (9 грудня 2015 року) у ОСОБА_5 існувала заборгованість за п'ять календарних місяців.

Таким чином, банк за достатніх правових підстав звернувся до суду із вимогами про дострокове повернення кредиту, оскільки ОСОБА_5 допустила порушення кредитної дисципліни.

Згідно із нормою статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (статті 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частиною першою статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Як встановлено судом, обставиною, яка стала підставою для звернення 9 грудня 2015 року ПАТ «ПУМБ» до суду з позовом про дострокове повернення кредиту виявився факт порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме: припинення ним з липня 2015 року передбачених договором виплат з погашення чергового платежу за кредитом та процентів.

Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено статті 1050 ЦК України.

Аналогічні положення містяться у пункті 3.5.7 кредитного договору, відповідно до якого банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або кредиту разом із розрахованими процентами у разі, зокрема, затримання сплати частини кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, аналізуючи норми статей 530, 631 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (у справі, що переглядається - 26 березня 2028 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з процентами) або достроково повернути кредитні кошти.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (пункт 3.2.1) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а отже, суд погоджується із рішенням суду першої інстанції про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки це передбачено умовами укладеного між сторонами договору.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Щодо обґрунтування судом апеляційної інстанції порушенням банком пункту 1 частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», то воно є помилковим, оскільки суд при ухваленні рішення застосував норму матеріального права в редакції, що не була чинною на день укладення між сторонами кредитного договору.

Так, відповідно до пункту 1 частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13 січня 2006 року, що була чинною на день укладення договору (26 березня 2008 року), якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць.

Таким чином, з урахуванням вказаних положень закону, позивач мав право звернутися до суду із вимогами про дострокове стягнення заборгованості.

Вищевикладене свідчить про те, що безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково вважав, що позивачем не доведено обґрунтованість позову.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Крім того, оскільки додаткове рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року є невід'ємною частиною рішення від 28 листопада 2016 року, воно теж підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений при її подачі судовий збір у розмірі 5 851 грн 27 коп. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ПАТ «ПУМБ».

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» - Власенко Жанни Володимирівни задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 грудня 2016 року скасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 5 851 грн 27 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик