АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 682/2914/16-ц
Провадження № 22-ц/792/527/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Задвірний В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про спонукання до укладення договору оренди нерухомого майна та стягнення орендної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2018 року,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_5 про спонукання до укладення договору оренди нерухомого майна та стягнення орендної плати.

ОСОБА_4 зазначила, що приміщення магазину «Віра», яке розташоване по вул. Князів Сангушків, 8а, в м. Славуті, Хмельницької області, належить сторонам на праві спільної часткової власності в рівних частках кожному. ОСОБА_5 використовує всю торгову та господарську площу магазину одноособово, відмовляється укласти з позивачем договір оренди ? частини магазину і не сплачує їй плату за користування нерухомим майном.

За таких обставин ОСОБА_4 просила суд визнати договір оренди нерухомого майна ? частини магазину «Віра» по вул. Князів Сангушків, 8а, в м. Славуті, Хмельницької області, між нею, ОСОБА_4, та ОСОБА_5 укладеним із 1 січня 2016 року, стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 33 877 грн орендної плати за користування магазином у період з 1 січня 2016 року до 31 березня 2017 року.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2018 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_5 не може бути примушений до укладення договору оренди нерухомого майна, внаслідок чого позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дії ОСОБА_5 порушують право власності позивача на нерухоме майно, а обраний останньою спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону та є ефективним.

Сторони, яких належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не зявилися до апеляційного суду. Від ОСОБА_4 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи в її відсутність.

ОСОБА_5 подано відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовано тим, що договір оренди майна не був укладений між сторонами, внаслідок чого у нього не виникло зобовязання із внесення ОСОБА_4 орендної плати за користування частиною приміщення магазину, а висновок суду щодо неправильності обраного позивачем способу захисту порушеного права відповідає нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що приміщення магазину «Віра», яке розташоване по вул. Князів Сангушків, 8а, в м. Славуті, Хмельницької області, належить сторонам на праві спільної часткової власності в рівних частках кожному. В указаному магазині ОСОБА_5 здійснює підприємницьку діяльність.

1 лютого та 23 вересня 2016 року ОСОБА_4 направила ОСОБА_5 пропозиції щодо укладення договору оренди належної їй ? частини магазину, однак, відповідач не прийняв цих пропозицій.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеного в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорених) прав та вплив на порушника.

Статтею 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Цією статтею також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Однією з засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Із положень ст.ст. 793, 794 ЦК України слідує, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Наведені нормативні акти не передбачають примусу до укладення договору оренди нерухомого майна, зокрема будівлі або іншої капітальної споруди.

Такий договір має бути укладений сторонами в установленій законом формі шляхом досягнення ними домовленості з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо предмету договору, строку договору та розміру плати за користування майном. При цьому волевиявлення сторін договору має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що зобовязання боржника за договором, у тому числі щодо сплати грошей, можуть виникнути лише відповідно до умов цього договору.

Докази у справі достовірно вказують на те, що ОСОБА_5 не прийняв пропозицію ОСОБА_4 укласти договір оренди частини приміщення магазину, отже сторони в установленій законом формі не досягли домовленості з усіх істотних умов договору, натомість, чинним законодавством не передбачено обовязок відповідача укласти такий договір.

У звязку з цим у ОСОБА_5 не може виникнути зобовязання перед ОСОБА_4 із внесення орендної плати за користування майном.

Висновок суду про те, що відповідач не може бути примушений до укладення договору оренди нерухомого майна, внаслідок чого права ОСОБА_4 в обраний нею спосіб не підлягають захисту, є правильним. У ОСОБА_5 не виникло зобовязання за договором, а тому суд обґрунтовано керувався тим, що з відповідача на користь ОСОБА_4 не може бути присуджена орендна плата.

Доводи ОСОБА_4 про те, що між сторонами був укладений договір оренди майна, за яким ОСОБА_5 зобовязаний виплатити їй орендну плату, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону.

Посилання ОСОБА_4 на правильність обраного нею способу захисту порушеного права є помилковим.

Рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 березня 2018 року.

Судді: /підпис/ ОСОБА_1

/підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 23