Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
провадження №22ц/778/272/18
головуючий у 1 інстанції: Воробйов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В.
Онищенка Е.А.
секретарСеменчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_6 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, ухвалене в м. Запоріжжі 04 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про вселення, за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про вселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 18.11.2016 року ОСОБА_5 подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій просить розглядіти тільки позовну вимогу яка стосується вселення у квартиру.

ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, Державної міграційної служби Запорізької області про визнання таким, що втратив право користування квартирою. 17.02.2017 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 подано уточнену позовну заяву до ОСОБА_5, що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_5 у своєму позові посилається на те, що у квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані він та відповідачі. Спірна квартира є комунальною власністю, складається з двох кімнат. Він, разом зі своєю дочкою та дружиною, за домовленістю з відповідачами тимчасово проживали у найманому житлі, квартирою користувалися відповідачі, які є його мамою та сестрою.

У серпні 2016 року через брак коштів для найму житла, вони вирішили повернутися до спірної квартири, але потрапити до неї не змогли, так як у ній було змінено замок. Від сусідів вони дізналися, що у квартирі проживають квартиранти, відповідачі у ній не проживають близько року.

Передавши квартиру в найм без їх дозволу, відповідачі перешкоджають користуватися нею.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви від 18.11.2016 року про зменшення розміру позовних вимог, ОСОБА_5 просив суд вселити його та малолітню ОСОБА_7 у квартиру за адресою АДРЕСА_2.

ОСОБА_8, ОСОБА_9 в уточненій позовній заяві посилалась на те, що 23.11.2009 року ОСОБА_8 на підставі ордеру №662 виконавчого комітету Запорізької міської ради отримала 2-х кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на склад сім'ї з 3-х осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_9 (дочку).

З 2007 року ОСОБА_5 з власної ініціативи виїхав з вищевказаної квартири і на день подання позову проживає з дочкою та дружиною за адресою АДРЕСА_4 та не сплачує плату за комунальні послуги за місцем реєстрації. Більш того, ОСОБА_5 зареєстрував місце проживання своєї доньки ОСОБА_7 за адресою спірної квартири.

ОСОБА_8 вимушена нести тягар утримання квартира за відповідача та її доньки.

На підставі викладеного ОСОБА_8, ОСОБА_9 просять визнати ОСОБА_5, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову відповідачів, його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.11.2009 року ОСОБА_8. на підставі ордеру №662 виконавчого комітету Запорізької міської ради отримала 2-х кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на склад сім'ї з 3-х осіб: ОСОБА_8., ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_9. (дочку). Відповідно до довідки №04-19/5-7450 від 11.10.2016 року про реєстрацію місця проживання особи, за адресою АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_5. з 02.10.1991 року та ОСОБА_7. з 19.09.2016 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_8 та ОСОБА_9, та відмовляючи в позові ОСОБА_5 суд попередньої інстанції виходив з того, що допитані судом свідки підтвердили, що відсутність ОСОБА_5 у спірному житловому приміщенні несе безперервний характер та останній втратив інтерес до спірної квартири, малолітня ОСОБА_7 жодного дня у спірній квартирі не проживала.

З указаним висновком не погоджується суд апеляційної інстанції оскільки він ґрунтується на припущеннях.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вірно встановлено, спірна квартира належить до комунальної власності, отримувалась на сім'ю з урахуванням і ОСОБА_5

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження).

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності.

Положеннями ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Допитані судом першої інстанції свідки підтвердивши факт не проживання відповідача за вказаною адресою однак не дали суду беззаперечних свідчень причин непроживання останнього.

Окрім цього, сам факт не проживання у вказаний період не оспорює і позивач за первісним позовом.

Непроживання малолітньої доньки у спірній квартирі пов'язано з тим, що вона є на даний час малолітньою і народилась у період коли позивач ОСОБА_5, її батько, там не проживав.

У справі є неспростованими доводи позивача ОСОБА_5, про те, що його не проживання у спірній квартирі виникло за домовленістю всіх сторін у справі, в зв'язку зі створенням ним нової сім'ї, що спонукало його не створювати додаткових незручностей в користуванні житлом відповідачам, за наявності унього фінансової можливості винаймати інше житло.

Окрім цього, відповідачі за первісним позовом підтвердили, що з моменту як позивач виїхав тимчасово з квартири, замки в ній змінені, і він не може самостійно нею користуватись, що в свою чергу вказує на наявність перешкод у ОСОБА_5 в користуванні спірним майном.

Вказане, на думку суду апеляційної інстанції, є поважною причиною і не позбавляє відповідача права користування житлом, яке він свого часу отримав у користування, оскільки іншого житла відповідач у власності ні у користуванні не має, свого інтересу до спірного житла не втрачав бо є там зареєстрованим.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Позивач ОСОБА_5 набув право користування жилим приміщенням в установленому законом порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах має право користування цим жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

А відтак позовні вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_9 направлені на позбавлення прав відповідача разом з неповнолітньою донькою на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи про відсутність ОСОБА_5 та його малолітньої доньки ОСОБА_7 у спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних причин не підтверджені безспірними доказами, а тому наявні підстави для задоволення їх позову і відсутні передбачені ст. 71 ЖК України підстави для задоволення позову ОСОБА_8 та ОСОБА_9

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про вселення ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_5, та про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2017 року по цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_5 та малолітню ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_5.

В задоволенні позову ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 30 березня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: