Провадження № 22-ц/773/161/18 Категорія: 21 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди удаваною та визнання права власності, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом покликаючись на те, що він з 28 червня 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2. В 2002 році він, як член сім'ї за згодою співвласників вселився в квартиру за адресою АДРЕСА_1, яка належала на праві спільної часткової власності матері дружини- ОСОБА_4 та рідному братові дружини - ОСОБА_5. В квартирі весь час з 2002 року проживав позивач з відповідачем ОСОБА_2, а також троє їхніх дітей. Зазначає, що у зв'язку з фінансовими труднощами відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в 2008 році між ними було досягнуто домовленості про те, що він з дружиною викуповують квартиру шляхом спрямування коштів на погашення заборгованості за кредитними договорами відповідачів.

03 березня 2008 року на дружину в ЗАТ «ОТП-Банк» був оформлений кредит на суму 53 287,50 грн., а він виступив поручителем, що вбачається з договору поруки від цього ж числа. Вказує, що в період з 03 по 06 березня 2008 року згідно заяв на видачу готівки, відповідач ОСОБА_2 одержала в «ОТП-Банк» зазначену суму та передала їх відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, для погашення їх боргів. Отриманий дружиною кредит вони погашали за спільні кошти.

07 лютого 2008 року відповідачами було укладено договір дарування спірної квартири в користь дружини - ОСОБА_2. На той момент він не знав про характер укладеної угоди, не усвідомлював, що оформлення такого договору порушувало його права. В 2015 році відповідач розірвала шлюб з позивачем та вибула на проживання до м. Києва, а 31 травня 2017 року надіслала вимогу про виселення з квартири, оскільки вона має намір її продати і з цього часу йому стало відомо, що 07 лютого 2008 року відповідачами був укладений саме договір дарування спірної квартири.

З наведених мотивів, посилаючись на положення статті 235 ЦК України, статей 60, 63, 70 СК України позивач просить суд визнати угоду дарування квартири АДРЕСА_2, укладеної між відповідачами 07 лютого 2008 року удаваною, такою, що прикриває угоду купівлі-продажу даної квартири; визнати за позивачем право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3, як об'єкт права спільної сумісної власності.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди удаваною та визнання права власності відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позов.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала з підстав у ньому наведених та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 у період з 28 червня 1995 року та 19 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6-7). ОСОБА_4 є матір'ю, а ОСОБА_5 є рідним братом відповідача - ОСОБА_2. 07 лютого 2008 року між відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 (дарувальники) та відповідачем ОСОБА_2 (обдарована) був укладений договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_4. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ващук В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 471 (а.с. 57).

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2008 року між відповідачем ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №ML-А00/060/2008 про надання кредиту у розмірі 53 287,50 грн., з яких 787,50 грн. - на оплату комісії банку, а 52 500,00 грн. - на споживчі цілі (а.с. 62-63). В забезпечення виконання зобов'язань за вищенаведеним кредитним договором, 03 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем був укладений договір поруки №SR-А00/060/2008 (а.с.8). Також в забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором був укладений договір іпотеки від 03 березня 2008 року №PML-A00/060/2008, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 передала в іпотеку банку спірну квартиру. Договір іпотеки був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ващук В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №24/841 (а.с. 58-60). Того ж дня було зареєстровано обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 61). У період з 02 квітня 2010 року по 01 жовтня 2010 року позивач особисто здійснив 8 платежів на погашення заборгованості за цим кредитним договором загальною сумою 8 363,27 грн. (а.с. 65-72).

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши, що при укладенні оспорюваного правочину сторонни виходили з мотивів саме безоплатної передачі як дарунку квартири, а не для приховання договору купівлі-продажу, обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах прийшов до правильного висновку, що договір дарування від 07 лютого 2008 року не є удаваним та не приховує договір купівлі-продажу, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Також, оскільки спірну квартиру відповідач ОСОБА_2 набула під час шлюбу, але на підставі договору дарування, висновок суду, що вказана квартира є її особистою приватною власністю, а тому не підлягає визнанню за позивачем права власності на 1/2 частку цієї квартири є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що насправді між сторонами договору був вчинений правочин купівлі-продажу квартири, оскільки обдарованою за договором дарування - ОСОБА_2 було передано гроші дарувальникам за предмет договору дарування а саме: квартири за адресою АДРЕСА_5. не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

З долученого до матеріалів справи оспорюваного договору дарування вбачається, що договір укладений 07 лютого 2008 року, а кредитний договір №ML-А00/060/2008 та договір іпотеки № PML-A00/060/2008, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 передала в іпотеку банку спірну квартиру, був укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» 03 березня 2008 року, чим спростовуються доводи позивача що отримані кредитні кошти відповідачем ОСОБА_2 були витрачені на придбання спірної квартири.

Дослідженні судом пояснення свідків не підтверджують удаваний характер договору дарування та передачу цих коштів дарувальнику ОСОБА_4 обдарованою ОСОБА_2.

Таким чином, позивач не довів, що укладений договір дарування спірної квартири від 07 лютого 2008 року є удаваним, який спрямований на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, настання між сторонами інших прав та обов'язків, а саме, що випливають з договору-купівлі продажу.

Разом з тим, звертаючись з позовом до суду позивач посилався на положення ст. 235 ЦК України, яка передбачає правові наслідки удаваного правочину для сторін правочину, а позивач не є стороною договору дарування, який просить визнати удаваним.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 2 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді