Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/10258/13-ц

провадження № 61-9258св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, що підписана представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/10258/13-ц.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 752/10258/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») подало до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 623/ФКВ-07, згідно з умовами якого банк надав їй кредитні кошти у розмірі 117 350 доларів США під 13 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк по 20 травня 2027 року.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань TOB «Український промисловий банк» на користь AT «Дельта Банк». На підставі викладеного та з наведених у позовній заяві підстав позивач просив суд задовольнити позов з урахуванням уточнень, стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором станом на 3 листопада 2014 року в розмірі 1 812 218 грн 76 коп., а також вирішити питання судових витрат у справі.

У березні 2014 року ОСОБА_4 через свого представника подала зустрічну позовну заяву, якою просила суд визнати недійсним договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта банк» від 30 червня 2010 року, укладений між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України, в частині передачі кредитних зобов'язань за кредитним договором № 623/ФКВ-07 від 25 травня 2007 року. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що оспорюваний договір був укладений в порушення вимог статті 91 Закону України «Про банки та банківську діяльність», його укладення та заміна кредитора у зобов'язанні потягнула за собою фактичну зміну умов кредитного договору в частині порядку повернення коштів, через що в силу статей 203, 215 ЦК України він є недійсним.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта банк», ТОВ «Український промисловий банк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року рішення суду першої інстанції було скасоване та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено внаслідок спливу позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року було частково задоволено касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» та скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в частині первісних позовних вимог, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року в частині вирішення первісних позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором було скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 812 218 грн 76 коп. В іншій частині рішення залишено без змін.

У липні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 звернулася з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності. Письмовим повідомленням ТОВ «Укрпромбанк» від 18 лютого 2009 року банк змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного їх виконання п'ятнадцятий день з дня направлення відповідної письмової вимоги, тобто, з 6 березня 2009 року. Тому саме з 6 березня 2009 року і розпочався перебіг позовної давності. Кредитор звернувся до суду 10 червня 2013 року, тобто зі спливом більше ніж три роки. 27 січня 2012 року ОСОБА_4 не зверталась до позивача, тому переривання позовної давності не було. Комісія і проценти, що вимагає позивач не підлягають стягненню. Крім того, позивачем не доведений факт передання права вимоги.

28 жовтня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення на касаційну скаргу. Заперечення обґрунтоване тим, що ОСОБА_4 не виконала зобов'язання, тому у кредитора виникло право вимагати сплати всієї заборгованості. Крім того, 27 січня 2012 року ОСОБА_4 зверталась до позивача, а тому відбулося переривання позовної давності і позовна давність не сплинула.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що 25 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 623/фкв-07, відповідно до умов якого їй було надано кредит у розмірі 117 350 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13 % річних на строк до 20 травня 2027 року. ТОВ «Укрпромбанк» були виконані умови кредитного договору та надано відповідачці грошові кошти в розмірі 117 350 доларів США. Письмовим повідомленням ТОВ «Укрпромбанк» від 18 лютого 2009 року про зміну умов кредитного договору № 623/ФКВ-07 від 25 травня 2007 року змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, вказавши днем остаточного їх погашення п'ятнадцятий день з дня направлення відповідної письмової вимоги, тобто, з 6 березня 2009 року. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь AT «Дельта Банк».

Апеляційним судом встановлено, що 27 січня 2012 року відповідачка ОСОБА_4 зверталась до ПАТ «Дельта Банк» з листом щодо надання інформації по кредитному договору № 623/ФКВ-07 від 25 травня 2007 року і просила повідомити їй розмір заборгованості за кредитним договором з детальним розрахунком із зазначенням методів та періодів нарахування пені, штрафних санкцій, комісій, простроченого боргу, а також детальний графік погашення боргу до кінця дії згаданого договору із зазначенням періоду, сум заборгованості, щомісячного платежу по тілу кредиту, щомісячного платежу процентів, щомісячну комісію, суму платежу в місяць тощо. Також, у листі зазначено, що така інформація потрібна їй для того, щоб відновити погашення заборгованості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Згідно частини першої статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника), що свідчать про визнання боргу. До таких може відноситися лист, зміст якого свідчить, що боржник визнає існування боргу і бажає відновити погашення боргу.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 вказано, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Отже, з урахуванням переривання 27 січня 2012 року перебігу позовної давності щодо основного боргу, позивач звернувся з відповідною вимогою (5 червня 2013 року) в межах позовної давності.

Тому колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, що лист відповідача від 27 січня 2012 року, в якому вона висловила своє бажання відновити погашення заборгованості, є належним доказом визнання нею свого боргу, що такі її дії свідчать про бажання погасити заборгованість, отже, і про визнання нею свого обов'язку за кредитним договором, що тягне за собою переривання перебігу позовної давності в розумінні частини першої статті 264 ЦК, а тому позовна давність пропущена не була.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 623/ФКВ-07 від 25 травня 2007 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 1 812 218 грн 76 коп. відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 серпня 2016 року у справі № 752/10258/13-ц було зупинене виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія суддів поновлює виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року.

На підставі статті 264 ЦК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, підписану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель