Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Лариса Володимирівна про визнання правочину щодо прийняття спадщини недійсним, визнання недійсним довіреності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину щодо прийняття спадщини посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, яка була рідною матір»ю його дружини ОСОБА_7, яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Фактично перебуваючи з ОСОБА_7 в шлюбі з травня 1996 року, офіційно відносини не реєстрували. Таким чином, враховуючи відсутність заповіту, він відноситься до спадкоємців четвертої черги. Спочатку, оскільки він вважав, що спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла її матір - ОСОБА_6, яку дуже любила та поважала дружина, він не заперечував. Але в подальшому, після того як ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, її син звернувся із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті своєї матері, як спадкоємець першої черги за законом, зокрема, в порядку спадкової трансмісії, і щодо спадкування майна, яке входить до складу спадщини відкрилась після смерті ОСОБА_7 Не погоджуючись з таким станом речей і будучи впевненим, що фактичним усуненням від права на спадкування після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_3 порушив його права і охоронювані інтереси. В подальшому він звернувся до суду з позовом про встановлення факту сумісного проживання однією сім»єю з померлою ОСОБА_7. Під час слухання справи з»ясувалось, що фактично ОСОБА_6 не приймала спадщину, яка відкрилась щодо майна померлої дочки ОСОБА_7, оскільки 17.10.2015 року заяву про прийняття спадщини від імені спадкоємця складено не ОСОБА_6, а ОСОБА_3, який, як зазначено в посвідчу вальному написі, діяв за дорученням спадкоємця. Довіреність, на підставі якої діяв відповідач, зареєстрована в реєстрі за № 1987, а сама заява про прийняття спадщини за номером № 1986, що вказує на факт відсутності у ОСОБА_3 жодних повноважень діяти від імені ОСОБА_6 З врахуванням викладеного просить суд визнати недійсним правочин щодо прийняття спадщини від 17.10.2015 року.

10.03.2017 року позивач подав до суду заяву про зімну предмету позову, яка прийнята судом до розгляду, відповідно до якої просить суд визнати недійсною довіреність від 17.10.2015 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 1987. Довіреність підписана представником, тобто особою на користь якої вчинено даний правочин , у ОСОБА_6 було відсутнє волевиявлення на видачу вазаної довіреності, а відповідач 1, який вчинив правочин щодо прийняття спадщини від імені ОСОБА_6 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять суд визнати недійсним правочин щодо видачі 17.10.2015 року ОСОБА_6 довіреності на ім.»я ОСОБА_3, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Харченко Л.В., за реєстровим № 1987; визнати недійсним правочин щодо прийняття 17.10.2015 року ОСОБА_6 спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, у вигляді подання відповідної заяви, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Харченко Л.В., за реєстровим № 1986.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, подали до суду заперечення, які приєднані до матеріалів справи. Позов не визнають з наступних підстав. Текст заяви про прийняття спадщини було складено ОСОБА_3 зі слід ОСОБА_6 та прочитано нотаріусом в голос, що підтверджується відміткою в тексті. Після цього ОСОБА_6 підтвердила своє бажання спадкувати після смерті дочки. Таким чином волевиявлення ОСОБА_6 щодо прийняття спадщини було вільним і відповідало її внутрішній волі. Заява про прийняття спадщини була підписана ОСОБА_3 не за довіреністю, як стверджує позивач, а за дорученням ОСОБА_3 яка мала вади зору та слабкість рук після інсульту та не могла власноручно підписати документ. Вже після оформлення заяви про прийняття спадщини, на прохання ОСОБА_6, приватним нотаріусом КМНО Харченко Л.В. була посвідчена довіреність на оформлення спадкових справ на громадян ОСОБА_8, ОСОБА_9 Дану довіреність за дорученням ОСОБА_6 у її присутності та у присутності нотаріуса, після прочитання змісту довіреності нотаріусом вголос також була підписана ОСОБА_3 та зареєстрована в реєстрі за № 1987. Отже довіреність є окремим та самостійним правочином, не пов»язаним з заявою про прийняття спадщини. Жодних порушень норм чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій не допущено.

Відповідач приватний нотаріус КМНО Харченко Л.В. в судове засідання не з»вилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надіслала письмові пояснення, які приєднанні до матеріалів справи (а.с.40).

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, яка була матір»ю ОСОБА_7.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.65).

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 17.10.2015 року ОСОБА_6 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлої дочки ОСОБА_7 (а.с.64). Дана заява є оспорюваною.

Дана заява була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Харченко Л.В. та внесена до реєстру за № 1986.

З тексту заяви вбачається, що дана заява підписана ОСОБА_3, який підписався за дорученням ОСОБА_6, яка не може власноручно підписатися у зв»язку з вадами зору та слабкістю рук після інсульту у присутності нотаріуса. Особи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 встановлено, їх дієздатність перевірено.

Крім цього, в цей же день 17.10.2015 року приватним нотаріусом КМНО Харченко Л.В. посвідчено довіреність від імені ОСОБА_6, якою вона уповноважує ОСОБА_8, ОСОБА_9 бути її представниками з питань оформлення її спадкових прав на майно, що залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року її дочки - ОСОБА_7. Дана довіреність підписана від її імені на її прохання ОСОБА_3 в зв»язку з тим, що ОСОБА_6 погано бачить та не може розписатися особисто (слабки руки після інсульту) (а.с.72). Дана довіреність зареєстрована в реєстрі за № 1987 та також є оспорюваною.

Звертаючись до суду з позовом позивач та його представник наполягають на тому, що дані правочини є недійсними, оскільки ОСОБА_3 складаючи та підписуючи від імені ОСОБА_6 заяву про прийняття спадщини, нібито діяв на підставі довіреності від 17.10.2015 року, яка також посвідчена приватним нотаріусом КМНО Харченко Л.В. за № 1987. Оскільки довіреність від 17.10.2015 року від імені ОСОБА_6 підписано представником - ОСОБА_3, тобто особою на користь якої вчинено даний правочин, у ОСОБА_6 було відсутнє волевиявлення на видачу вказаної довіреность, а ОСОБА_3 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 до ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень п. п. 2, 4-7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, главою 9 пунктом 5 визначено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

З врахуванням викладеного, вбачається, що посвідчу вальний напис як в заяві про прийняття спадщини так і в довіреності містить інформацію відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій.

Що стосується посилання позивача, що заява від імені померлої ОСОБА_6 була подана її представником ОСОБА_3, то слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 главою 10 пунктом 3.6. визначено, що не допускається приймати заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або заяви про їх відкликання, складені від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей

З копії заяви від 17.10.2015 року вбачається, що заява про прийняття спадщини складена померлою ОСОБА_6 особисто в присутності нотаріуса, якій перевірив її дієздатність, про що, зроблено відповідний напис. Те, що заява підписана за дорученням не вважається, що вона підписана від імені спадкоємця - ОСОБА_6 - її представником, що діє на підставі довіреності.

Під час слухання справи позивач та його представник також наполягали на тому, що ОСОБА_6 не мала наміру приймати спадщину після померлої дочки ОСОБА_7, а тому заява про прийняття спадщини не відповідає її внутрішній волі.

Ст.203 ч.3 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах може бути визнані недійсними правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232).

Таким чином, заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Посилання позивача на те, що заява про прийняття спадщини не відповідала дійсній волі померлої ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки з дослідженої в судовому засіданні заяві про прийняття спадщини вбачається, що заява прочитана ОСОБА_6 нотаріусом в голос.

З аналогічних підстав не підлягає визнанню недійсним довіреність від 17.10.2015 року, зареєстрована в реєстрі № 1987.

Також слід зазначити, що позивач наголошуючи на тому, що довіреність підписана представником ОСОБА_3, тобто особою на користь якої вчинено даний правочин, помилився, оскільки з тексту довіреності чітко вбачається, що оспорюванною довіреністю ОСОБА_6 уповноважує ОСОБА_8, ОСОБА_9 бути її представниками з питань оформлення її спадкових прав на майно, що залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року її дочки - ОСОБА_7. Довіреність є окремим документом, яка не пов»язана з заявою про прийняття спадщини.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Враховуючи, що суд дійшов до висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, то з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 1269 ЦК України, Порядком вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 141, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Лариса Володимирівна про визнання правочину щодо прийняття спадщини недійсним, визнання недійсним довіреності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 06 березня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко