Провадження №: 2/752/435/18
01 березня 2018 року Голосіївський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.,
при секретарі Мороз О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в пункті кредитного договору,-
У липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в пункті кредитного договору.
З урахуванням заяви про збільшення підстав позову(а.с.50-62) позивач просить суд визнати недійсним пункт 6.2. Кредитного договору № 38-05/3/150 від 25 грудня 2007 року із змінами та доповненнями, який укладено між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та визнати недійсним пункт 6.2. Кредитного договору № 38-05/2/102 від 28 грудня 2007 року із змінами та доповненнями, який укладено між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».
В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що між нею та Публічним акціонерним банком «Укрсоцбанк» було укладено два кредитні договори - Кредитний договір № 38-05/3/150 від 25 грудня 2007 року та Кредитний договір № 38-05/2/102 від 28 грудня 2007 року.
Зазначає, що 25 грудня 2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було укладено Кредитний договір № 38-05/3/150, відповідно до якого їй надано кредит у сумі 32 800 доларів США зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 25 грудня 2022 року включно.
31 липня 2009 року було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Кредитного договору № 38-05/3/150 від 25 грудня 2007 року та встановлено процентну ставку 14,16% річних та кінцевий термін погашення заборгованості до 25 грудня 2027 року. 29 листопада 2013 року укладено Договір про внесення змін № 2 до Кредитного договору № 38-05/3/150.
Вказує, що 28 грудня 2007 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено другий Кредитний договір № 38-05/2/102 про надання коштів у сумі 76 502,00 доларів США зі сплатою 7,5% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості до 27 грудня 2022 року.
30 березня 2010 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було підписано Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Кредитного договору № 38-05/2/102 від 28 грудня 2007 року, якою встановлено процентну ставку 13,64% річних та кінцевий термін погашення заборгованості до 27 грудня 2027 року, та 17 грудня 2013 року укладено Договір про внесення змін № 2 до Кредитного договору № 38-05/2/102 від 28 грудня 2007 року.
Позивач вважає і зазначає підставами позовної заяви для визнання пунктів кредитних договорів, в яких міститься третейське застереження недійсними ті обставини, що тілом кредитів є грошові кошти в іноземній валюті, а підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права, тому спори, які випливають з виконання даних договорів не можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами, що на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що випливають з укладення і виконання кредитних договорів поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», що пункти 6.2. Кредитних договорів є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», так як згідно до ч. ч. 1. 2 п. 10 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими і існування таких пунктів порушує принцип добросовісності і створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що укладений нею кредитний договір є договором приєднання, а Асоціація українських банків являється засновником постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, членом якої на момент підписання кредитних договорів був Відповідач, у зв'язку із чим останній перебував у більш вигідному становищі, ніж ОСОБА_1, що в свою чергу, на думку позивача, свідчить про порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, що пункти 6.2 Кредитного договору не містять всіх необхідних, передбачених законом, істотних умов для третейської угоди.
Позивач вказує, що згідно з п.14 ч.1 ст.6 закону «Про третейські суди» (ч.1 ст.6 цього закону доповнено п.14 згідно із законом №2983-VI), третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Позивач зазначає, що «Прикінцевими та перехідними положеннями» закону №2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту справ споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим законом, про що виноситься мотивована ухвала.
ОСОБА_1 мотивує свій позов також тим, що вже після внесення змін до статті 6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам ПАТ «Укрсоцбанк» було подано до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а Третейським судом в порушення вимог закону відкрито провадження.
Позивач зазначає, що нею було подано до Третейського суду дві заяви про припинення розгляду справи, з різних підстав, в тому числі щодо не підвідомчості спору та щодо необхідності припинити розгляд справи враховуючи предмет спору - стягнення грошових коштів в іноземній валюті, але Третейським судом двічі відмовлено в задоволенні даних заяв та в припиненні розгляду справи, не дивлячись на те, що відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» закону №2983-VI третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту справ споживачів.
ОСОБА_1 вказує, що дані пункти кредитних договорів, в яких міститься третейське застереження порушують її права як громадянина на судовий захист, який гарантований Конституцією України та законами України та порушують її право на судовий захист, на доступ до державного суду, до правосуддя, обмежують її можливість мати не заборонені Законом цивільні та цивільні процесуальні права, в тому числі на розгляд справи про стягнення заборгованості за кредитним договором неупередженим, об'єктивним державним судом, який є елементом судової гілки влади України.
У судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, повідомивши суд, що заявлений позов підтримують, просять задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Поважності причин неявки представника відповідача судом не вбачається.
Заперечення відповідача на позовну заяву подані в ході розгляду справи долучені судом до матеріалів справи (а.с.34-38,39-40).
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутньості сторін та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач та представник позивача не заперечували проти заочного розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволеню з наступних підстав.
Судом встановлено що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було укладено Кредитний договір № 38-05/3/150, відповідно до якого надано кредит у сумі 32 800 доларів США зі сплатою 13,5% річних та терміном погашення заборгованості до 25 грудня 2022 року (включно).
31 липня 2009 року було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Кредитного договору № 38-05/3/150 від 25 грудня 2007 року та встановлено процентну ставку 14,16% річних та кінцевий термін погашення заборгованості до 25 грудня 2027 року.
29 листопада 2013 року укладено Договір про внесення змін № 2 до Кредитного договору № 38-05/3/150 від 25 грудня 2007 року.
28 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено Кредитний договір № 38-05/2/102, відповідно до якого надано кредит у сумі 76 502,00 доларів США зі сплатою 7,5% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості до 27 грудня 2022 року.
30 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було підписано Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Кредитного договору № 38-05/2/102 від 28 грудня 2007 року, якою встановлено процентну ставку 13,64% річних та кінцевий термін погашення заборгованості до 27 грудня 2027 року.
17 грудня 2013 року укладено Договір про внесення змін № 2 до Кредитного договору № 38-05/2/102 від 28 грудня 2007 року.
Надаючи оцінку вимогам позовної заяви та вказаним пунктам кредитних договорів, які містять третейське застереження судом встановлено, що дані пункти договорів підлягають визнанню недійсними.
Судом встановлено, що істотними умовами договору, а саме тілом кредитів є грошові кошти в іноземній валюті.
Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Ст. 198 Господарського кодексу України встановлює, що зобов'язання виражається та виконується у гривнях.
Це положення дублюється за змістом положенням статті 192 Цивільного кодексу України, що передбачає беззаперечну заборону використання іноземної валюти окрім випадків, що прямо передбачені та умови яких визначені законом.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Стаття 32 вказаного закону встановлює, що обіг і використання, як засобу платежу, на території України інших грошових одиниць, окрім національної, забороняються.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України.
Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Норми цього Декрету спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків.
Відповідно до ст. 3 Декрету валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.
Згідно зі ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» іноземна валюта як засіб платежу може використовуватися лише у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту. Такі розрахунки повинні здійснюватися лише через уповноважені банки в порядку, встановленому Національним банком України. Розрахунки іноземною валютою між резидентами допускаються лише в магазинах безмитної торгівлі, а також під час реалізації товарів на шляху руху транспортних засобів при міжнародних перевезеннях.
Норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.
Відповідно до ст.ст. 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.
Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.
Спори, які випливають з виконання вказаних вище кредитних договорів не можуть розглядатись Третейським судом, відповідно пункти Кредитних договорів, які передбачають можливість передання справ на розгляд до Третейського суду підлягають визнанню недійсними.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-831цс15.
Суд бере до уваги аргументи позивача в частині того, що на правовідносини, що випливають з виконання кредитних договорів, в тому числі на пункти кредитних договорів, які містять третейські застереження поширюється Закон України «Про захист прав споживачів».
ОСОБА_1 є позичальником за кредитними договорами, тому вона є споживачем банківських послу, у зв'язку із чим дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем, як під час укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до п. п 22, 23 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Таким чином, вищевказаний закон визначає споживачем виключно фізичну особу.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Позивач отримала і використала кредит, як фізична особа для придбання нерухомого майна, інвестування будівництва, яке до сьогодні не є завершеним, так як будинок не добудовано, квартиру у власність не передано.
Відповідно до рішення Конституційного Суд України від 10.11.2011 року у справі № 1-26/11 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 23 статті 1, абзацу другого частини четвертої, пункту 2 частини сьомої статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII (1023-12) у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України дія цього Закону поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення,так і виконання такого договору.
Тобто, при вирішенні спорів громадян, які виникають із договорів про надання громадянам фінансових послуг, суди повинні, поряд з іншими нормами, керуватись і Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Спір може бути переданий на розгляд Третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.
Законом України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» було доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Вказаний Закон набрав законної чинності 12 березня 2011 року.
Суд бере до уваги посилання позивача на п.14 ч.1 ст.6 закону «Про третейські суди» та посилання на «Прикінцеві та перехідні положеннями» закону №2983-VI, яким передбачено, що після набрання чинності цим законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту справ споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим законом, про що виноситься мотивована ухвала.
Суд враховує доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» було подано до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а Третейським судом в порушення вимог закону відкрито провадження після внесення змін до статті 6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам.
Суд бере до уваги аргументи позивача в частині, що нею було подано до Третейського суду дві заяви про припинення розгляду справи, з різних підстав, в тому числі щодо не підвідомчості спору та щодо необхідності припинити розгляд справи враховуючи предмет спору - стягнення грошових коштів в іноземній валюті і враховує, що Третейським судом двічі відмовлено в задоволенні даних заяв та в припиненні розгляду справи.
Суд приходить до висновку, що керуючись «Прикінцевими та перехідними положеннями» закону №2983-VI третейські суди повинні припиняти розгляд справ у спорах щодо захисту справ споживачів, чого не було зроблено судом у випадку позивачки.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
У відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Враховуючи, що на виконання ч. 3 ст. 258 ЦПК розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
Згідно ч. 1 ст. 259 ЦПК суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Керуючись ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На основі ч. 3 даної статті відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.
Відповідно до ч. 4 вказаної статті угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Але, враховуючи ч. 5 ст. 4 ЦПК жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Рішенням КСУ № 1-3/2008 від 10.01.2008 року було визначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин є видом недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування.

Як вбачається із узагальнення Практики застосування ЗУ «Про третейські суди» ВСУ від 11 лютого 2009 року - третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому вона має відповідати вимогам встановленим цивільним законодавством.

У відповідно до ст.. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливості фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд приходить до висновку, що третейське застереження, зазначене у Кредитних договорах, обмежує можливості позивача мати не заборонені законом цивільні права, порушує права ОСОБА_1, оскільки позбавляє її права на судовий захист, права вибору суду щодо підсудності справи, права на звільнення від сплати судового збору передбаченого ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та інших прав, передбачених ЦПК України.

На виконання вказаних норм закону, рішення у справі приймається у період застосування до правовідносин, що склалися між Позивачем та Відповідачем, Закону України "Про третейські суди" із змінами від 3 лютого 2011 року. Виключно в такому випадку прийняте рішення буде законним та обґрунтованим, таким, що відповідатиме нормам чинного законодавства України.

Аналогічні доводи стосуються справи, яка перебуває на даний час в провадженні Третейського суду.

Суд враховує, що у випадку відмови у визнанні недійсними пунктів договору, які місять третейські застереження в справі, яка перебуває в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва, то Третейським судом буде ухвалено рішення по суті розгляду спору про стягнення заборгованості за кредитними договорами, так як у задоволенні заяв ОСОБА_1 про припинення провадження, Третейським судом було відмовлено.

В цьому випадку, ОСОБА_1 буде позбавлено права на доступ до правосуддя, до суду, що буде порушувати Європейську конвенцію з прав людини та ч. 5 ст. 4 ЦПК, відповідно до якої жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

В порушення вимог п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», кредитні договори містять умови про розгляд спорів між сторонами договору третейським судом, в час коли третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Починаючи з 12 березня 2011 року умова договору, яка викладена в п. 6.2 кредитних договорів щодо третейського розгляду спорів, суперечить п. 14 частини 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Спір щодо заборгованості за кредитом виник після вступу в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди», тому Третейському суду така справа не підвідомча.Рішення третейського суду буде ухвалено після внесення зазначених змін до Закону. Суд приходить до висновку, що розгляд справи Третейським судом порушує вимоги закону, а самі пункти кредитних договорів не відповідають закону та підлягають визнанню недійсними.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15 в частині, що рішення третейського суду, яке ухвалено після внесення зазначених змін до Закону є незаконним.

Під час винесення рішення, суд також бере до уваги та враховує доводи позивача в частині, що пункти 6.2. Кредитних договорів є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Асоціація українських банків являється засновником постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, членом якої на момент підписання кредитних договорів також був Відповідач, у зв'язку із чим останній перебував у більш вигідному становищі, ніж позивач, що в свою чергу свідчить про порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч. ч. 1. 2 п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до правової позиції КСУ, яка була викладена у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, кредитний договір який має вид формуляру та іншу стандартну форму є договором приєднання.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Зазначення у типових формах Кредитних договорів (договорів приєднання) конкретного третейського суду та суддів, позбавило права позивача на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням положень ст. 14 ЗУ «Про третейські суди», якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

Пункти 6.2. Кредитних договорів обмежують позивача звертатись за своїм виробом до суду (пред'являти позов за місцем проживання чи виконання договору), ставлять її в нерівні умови порівняно з банком, суперечать нормам, закріпленим у статтях 8 та 55, 124 Конституції України.

Право на судовий захист є особистим немайновим правом особи, і не може бути обмежене правочином.

У відповідності до загальних принципів цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним.

Судом враховано, що пункти 6.2 Кредитних договорів не містять всіх необхідних, передбачених законом, істотних умов для третейської угоди, тому і з цих підстав, підлягають визнанню недійсними.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов Договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнути згоди.

Відповідно до ст. 638 ЦК України між сторонами мало бути досягнуто згоди щодо цих умов, які є необхідними для такого виду Договору.

Керуючись ч. 1, 4 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Це передбачає обізнаність сторін третейської угоди з умовами регламенту та їх згоду з такими умовами, що також має бути підтверджене належними доказами.

Третейська угода обов'язково повинна містити вказівку на вичерпне коло питань, які передаються на третейський розгляд.

Види і форма третейської угоди визначена ст. 12 вказаного Закону, відповідно до якої належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду спору.

Третейська угода, яку викладено в п. 6.2. кредитних договорів не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки не містить конкретного зазначення всіх істотних умов та предмету спору та регламент Постійно діючого Третейського суду при асоціації Українських банків не є невід'ємною частиною третейської угоди.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» визначено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виник з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону.

Отож, можна прийти до висновку, що спочатку повинен виникнути спір про право і лише після цього сторони можуть укласти третейську угоду про передачу конкретного спору на розгляд третейському суду.

Третейська угода не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки регламент третейського суду не є невід'ємною частиною третейської угоди, третейська угода не містить відомості про конкретний предмет спору та охоплює спори, які можуть виникнути між сторонами в майбутньому, а також не охоплює тільки ті спори, які можуть виникнути з підстав виконання або невиконання умов кредитного договору.

Діюче законодавство не передбачало на момент укладання кредитного договору права осіб укладати третейську угоду про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів, які можуть виникнути між сторонами у майбутньому.

Такі домовленості звужують право осіб на судовий захист тільки в третейському суді, що суперечить вимогам ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно із ст. 64 Конституції України конституційні права і свобода людини і громадянина, не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Девір проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року, звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у Договорах вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст. 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Договір кредиту був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тому визнанню недійсним підлягає тільки пункт договору про надання споживчого кредиту, який містить третейське застереження.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 5, 6, 12 Закону України «Про третейські суди», ст. 1, 11, 18 Закона України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про третейські суди» , ст. 27, 202, 203, 215, 217, 533, 634, 638, 1054 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 10,11,12, 81,258, 263, 264,265, 273, 280,354, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним пункт 6.2. Кредитного договору № 38-05/3/150 від 25 грудня 2007 року із змінами та доповненнями, який укладено між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Визнати недійсним пункт 6.2. Кредитного договору № 38-05/2/102 від 28 грудня 2007 року із змінами та доповненнями, який укладено між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір на користь держави в розмірі 640 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Участник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатми апеляційного розгляду справи.

Суддя С.В. Ладиченко