АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 756/11775/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Майбоженко А.М.

15 березня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Семенюк Т.А., Прокопчук Н.О.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» про визнання протоколу недійсним,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Київська комунальна компанія» та просив визнати недійсним протокол №1 від 14.03.2015 Загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку №7 по вул. Кондратюка в м. Києві щодо організації охорони в будинку та прибудинкової території.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.12.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що Загальні збори від 14.03.2015 не підпадають під Закон України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку». Зазначив, що при проведенні зборів відповідач вказав 312 осіб, які голосували, однак не визначено останніх, їх ідентифікацію. ТОВ «Київська комунальна компанія» безпідставно наділила себе повноваженнями укладати з охоронною компанією договір на охорону від імені всіх власників квартир.

Позивач вказав на не дослідження судом доказів наданих ним та на нерозглянуте клопотання щодо витребування оригіналу протоколу №1.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1918/2018
Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Київська комунальна компанія» зазначив про необґрунтованість апеляційної скарги, яка не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

Представник відповідача Тананакін О.В. заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення, яке оскаржується позивачем і яке було прийняте на загальних зборах щодо визначення контрагента, з яким в подальшому укладено договір ТОВ «Київська комунальна компанія» про надання послуг з охорони не є порушенням прав чи інтересів позивача як співвласника багатоквартирного будинку.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, ч. 3 суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.10.2012 між ПрАТ «Енергополь-Україна» (балансоутримувачем будинку по вул. Ю. Кондратюка у м. Києві (житловий комплекс «Міністерський») та ТОВ «Київська комунальна компанія» укладено договір № 12/003 про надання послуг з управління, за яким ТОВ «Київська комунальна компанія» взяло на себе зобов'язання по утриманню вказаного будинку (а. с. 143-152).

20.03.2013 між ТОВ «Київська комунальна компанія» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних послуг №12/01/3/429, предметом якого є передача власником управляючій компанії функцій по здійсненню управління житловим комплексом та забезпечення належної його експлуатації відповідно до Закону та умов Договору, а також забезпечення якісного та своєчасного надання житлово-комунальних послуг, визначених Договором (а. с. 155-161).

14.03.2015 відбулися збори співвласників багатоквартирного будинку №7 по вул. Кондратюка в м. Києві. На вказаних зборах була прийнята пропозиція, яка була оформлена протоколом №1, про необхідність забезпечення охорони в будинку та на прибудинковій території, а саме: вирішено організувати охорону цілісності та збереження конструктивних елементів благоустрою території, будинку та систем їхнього інженерно-технічного оснащення, обмежити доступ сторонніх осіб до житлової частини будинку, забезпечити безпеку власників (користувачів) квартир та членів їх сімей на прибудинковій території та місцях загального користування будинку шляхом залучення одного з охоронних підприємств для надання охоронних послуг. На зазначених зборах було прийнято рішення надати повноваження відповідачу укласти договір про надання послуг з охорони з Приватним підприємством «Охоронна компанія «Осіріс» (а. с. 26-32), тобто з фірмою, яку визначили більшість мешканців вказаного будинку. Також встановлено, що вказані збори проведені за ініціативою мешканців та співвласників останнього.

Вищезгадана колективна пропозиція була передана відповідачу.

15.04.2015 між ТОВ «Київська комунальна компанія» та ПП «Охоронна компанія «Осіріс» укладено Договір № 1 про надання послуг з охорони, відповідно до умов якого, охоронна компанія прийняла на себе обов'язки надавати послуги з охорони, збереження майна та цілодобового здійснення встановленого замовником внутрішньооб'єктного порядку (режиму) охорони на території комплексу споруд Замовника, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ю.Кондратюка, 7 (а. с. 34-42).

ОСОБА_1 зазначив, що прийняття відповідачем рішення про укладення договору про надання послуг з охорони зазначеного будинку на підставі оскаржуємого ним Протоколу від імені всіх співвласників не передбачено законом, та обов'язок по оплаті яких покладено в тому числі на позивача, з чим він не погоджується, а тому звернувся до суду із відповідним позовом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать, що 14.03.2015 пройшли збори співвласників багатоквартирного будинку по вул. Ю. Кондратюка № 7 в м. Києві. Вказані збори відбувалися не в рамках ОСББ. Більшістю голосів було прийняте рішення надання повноважень ТОВ «Київська комунальна компанія» укласти договір про забезпечення охорони в будинку та на прибудинковій території з охоронною фірмою, яку визначило зібрання мешканців та власників квартир вказаного будинку.

Голосування на зборах відбувалось за принципом: власники, користувачі квартир (нежитлових приміщень, творчих майстерень) - «Одна квартира - один голос». За наявності кількох співвласників квартири (нежитлового приміщення, творчої майстерні), вважається, що представник діє від імені всіх співвласників квартири (нежитлового приміщення). Рішення по питанням порядку денного даних зборів приймались простою більшістю голосів, підрахунок яких здійснювався рахунковою комісією. Рішення приймались загальною кількістю у 312 голосів із яких: 182 голосів - ПрАТ «Енергополь-Україна», як власник 160 квартир і 22 нежитлових приміщення та 130 голоси - фізичні особи - власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку №7 по вул. Ю. Кондратюка у м. Києві.

На підставі викладених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що співвласники та мешканці багатоквартирного будинку по вул. Ю. Кондратюка № 7 в м. Києві звернулися до ТОВ «Київська комунальна компанія» із пропозицією щодо укладення договору на охорону будинку, яка оформлена протоколом №1 від 14.03.2015 Загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку.

На виконання зазначеної пропозиції 15.04.2015 ТОВ «Київська комунальна компанія» з «Охоронною компанією «Осіріс» уклало Договір № 1 про надання послуг з охорони.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законодавець визначив можливість оскаржити правочин особою, яка вважає, що при його прийнятті були порушені її права або обов'язки в тому числі у випадку, якщо таке оскарження напряму непередбачено законом. Головне, щоб це був правочин, прийняття якого тягне за собою певні наслідки.

Разом з тим, колегія суддів не вважає пропозицію співмешканців та власників вказаного будинку на укладання ТОВ «Київська комунальна компанія» договору на охорону з «Охоронною компанією «Осіріс» правочином, оскільки таке рішення саме по собі не може породжувати будь-яких прав та обов'язків взагалі для осіб, які були проти нього (в тому числі позивач по справі).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи, що чинним законодавством не встановлена можливість визнання недійсною саму пропозицію щодо укладення договору на охорону будинку.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями ст.ст. 10, 14, 20 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено можливість вирішувати спірні питання в судовому порядку.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено та підтверджено стороною позивача, що власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку не створено ОСББ, рішення загальних зборів якого може бути оскаржене в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами, вирішення яких не передбачено чинним законодавством та з обранням невірного способу захисту.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «Київська комунальна компанія» безпідставно наділила себе повноваженнями укладати з охоронною компанією договір на охорону від імені всіх власників квартир є безпідставними, виходячи зі змісту позовних вимог, оскільки як вбачається з прохальної частини позовних вимог позивач не оскаржує і не просить суд визнати дії ТОВ «Київська комунальна компанія» щодо укладання вищезгаданого договору охорони зазначеного будинку незаконними, а лише просить визнати незаконним Протокол №1 Загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку №7 по вул. Кондратюка в м. Києві.

Тобто, фактично оскаржує в суді пропозицію мешканців та співвласників вказаного будинку, яка була адресована відповідачу по справі, що на думку колегії суддів взагалі не може бути предметом оскарження в суді.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на порушення процедури складання протоколу №1 Загальних зборів, оскільки діючим законодавством не передбачена процедура проведення таких зібрань, а тому вона не може бути і предметом оскарження в суді.

Також безпідставним, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права (відмова суду викликати свідків за клопотанням позивача), оскільки враховуючи предмет позову, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції процедури прийняття рішення по справі не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в зв'язку з чим також не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги на не перевірку судом першої інстанції підстав укладання договору про охорону вказаного будинку між ТОВ «Київська комунальна компанія» та «Охоронною компанією «Осіріс» є необгрунтованими, оскільки вказана обставина не була предметом розгляду суду першої інстанції, виходячи з прохальної частини самої позовної заяви.

Незгода ОСОБА_1 з розміром оплати за надання послуг з охорони, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки дане питання не стосується предмету спору, а порядку укладення безпосередньо самого договору між ТОВ «Київська комунальна компанія» з «Охоронною компанією «Осіріс».

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Господарського районного суду м. Києва від 13.07.2015 у справі №910/12786/15 наданого позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог не може бути прийняте колегією суддів, як належний та допустимий доказ, оскільки не завірене належним чином у встановленому законом порядку, в якому досліджено інший предмет спору та висновки якого не є обов'язковими до застосування судом апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача про витребування оригіналу протоколу№1 також не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи наявна його копія засвідчена належним чином, що на думку суду є достатнім.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення .

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19.03.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк