Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 314/180/15-ц

провадження № 61-3593 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - садівниче товариство «Феросплавщик-3»,

третя особа - садівниче товариство «Мічурінець»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року у складі судді Надворної О. С. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 червня 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до садівничого товариства «Феросплавщик-3» (далі - СТ «Феросплавщик-3»), третя особа - садівниче товариство «Мічурінець» (далі - СТ «Мічурінець»), про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання демонтувати металеві ворота та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 є членом СТ «Мічурінець», якому на підставі державного акта на право користування землею від 13 жовтня 1987 року № НОМЕР_1 належить земельна ділянка площею 5 га, розташована на території Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Навколо СТ «Мічурінець» знаходяться інші садові товариства, зокрема СТ «Феросплавщик-3». У квітні 2014 року на дорозі загального призначення відповідач самовільно встановив металеві ворота розміром 5,3 х 2,5 м, без отримання будь-яких погоджувальних документів та дозволів, у тому числі від членів СТ «Мічурінець». Наявність указаних воріт унеможливлює вільне користування дорогою загального призначення, позивач не може вільно пройти до належної їй земельної ділянки, розташованої в СТ «Мічурінець». Вказані обставини завдали їй моральної шкоди, яку позивач оцінила в 5 тис. грн. Крім того, за надання юридичних послуг вона сплатила 2 тис. грн.

Посилаючись на викладене, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просила зобов'язати СТ «Феросплавщик-3» усунути перешкоди у користуванні дорогою загального користування шляхом демонтування встановлених металевих воріт; стягнути з відповідача 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу у сумі 2 тис. грн.

Заперечуючи проти позову, представники відповідача посилалися на те, що з моменту утворення СТ «Феросплавщик-3» передано в безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку площею 3,0 га, що підтверджується державним актом на право користування землею. У 2014 році на загальних зборах членів товариства було прийнято рішення про необхідність встановлення воріт на дорозі, яка розташована в межах вищезазначеної земельної ділянки, і відповідно відноситься до доріг загального користування СТ «Феросплавщик-3». Доцільність такого рішення була обумовлена бажанням членів товариства захистити своє майно від крадіжок, кількість яких останнім часом значно збільшилася. Крім того, недалеко від товариства знаходиться звалище, і в напрямку цього звалища по вказаній дорозі дуже часто проїздили вантажні автомобілі, що створювало значну небезпеку для дітей членів товариства, які гралися на вулиці. Отже, за рахунок членських внесків були встановлені ворота, а сама дорога була приведена до належного стану: розчищена, засипана гравієм. Відповідач сплачує податок за вказану дорогу. Встановлення спірних воріт ніяким чином не перешкоджає користуватися дорогою членам інших товариств, які розташовані поруч. Незважаючи на те, що ніхто не висував вимоги щодо встановлення сервітуту на користування дорогою, деякі члени інших товариств за власним бажанням отримали ключі від воріт, а інші за потреби звертаються до охоронця СТ «Феросплавщик-3», який завжди відмикає ворота на вимогу. Посилаючись на викладене, вважають вимоги ОСОБА_3 безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року у задоволенні позову СТ «Феросплавщик-3» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги не доведені й не обґрунтовані належним чином, тому відсутні підстави для усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання демонтувати металеві ворота та відшкодування моральної шкоди. Суд дійшов висновку, що спірні ворота встановлені відповідачем із дотриманням вимог статті 15 Закону України «Про кооперацію» на належній йому на праві користування земельній ділянці. При цьому ОСОБА_3 не має ніяких майнових чи інших прав на цю земельну ділянку, а вимоги про встановлення сервітуту чи іншого права користування вказаною земельною ділянкою нею не заявлялися.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 8 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку щодо відсутності належних доказів того, що ворота розташовані на території СТ «Мічурінець» і внаслідок їх встановлення порушені інтереси користувача земельної ділянки - ОСОБА_3 - члена СТ « Мічурінець». Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 червня 2016 року, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час розгляду цієї справи судами не дотримано низки норм статей ЦК України, ЗК України та застосовано нормативні акти, що не підлягали застосуванню (Закон України «Про кооперацію»). Також на порушення вимог статті 391 ЦК України судами не взято до уваги той факт, що відповідачем самовільно та без попередження й узгодження порядку користування спільною дорогою встановлено металеві ворота, які фізично створюють перешкоди у доступі позивача до своєї ділянки. Таким чином, посилається на те, що встановлення воріт порушує її права. Зазначає, що висновки суду ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача, що суперечить частині четвертій статті 60 ЦПК України. Крім того, судами порушено статтю 213 ЦПК України, односторонньо та неповно з'ясовано обставини справи й не надано належної оцінки наявним у справі доказам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 8 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є членом СТ «Мічурінець», і їй на праві власності належить земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,09 га, розташована на території СТ «Мічурінець».

На підставі рішення Виконавчого комітету Вільнянської районної ради від 11 лютого 1988 року № 30 Запорізькому заводу феросплавів для організації колективного саду передано земельну ділянку площею 3 га, яка розташована на території Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, і видано державний акт на право користування землею серії НОМЕР_2.

Рішенням Виконавчого комітету Вільнянської районної ради від 8 вересня 1988 року № 166 зареєстровано статут СТ «Феросплавщик-3» Запорізького заводу феросплавів.

Згідно з витягом із протоколу загальних зборів СТ «Феросплавщик-3» від 26 квітня 2014 року № 1 присутніми на зборах членами товариства прийнято рішення щодо необхідності встановлення металевих воріт на території СТ «Феросплавщик-3» за членські внески. При цьому на зборах були присутні 53 із 61 членів товариства.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що дорога, на якій встановлені спірні ворота, належить до доріг загального користування, і тому експлуатація цієї дороги повинна здійснюватися вільно не тільки членами СТ «Феросплавщик-3», а й землекористувачами всіх інших садівничих товариств, які розташовані поруч. Встановлення ж спірних воріт перешкоджає їй особисто безперешкодно користуватися своєю земельною ділянкою, оскільки перегороджена воротами дорога є найбільш зручним шляхом сполучення.

Відповідно до статей 3, 15 ЦПК України 2004 року особа має право на захист свого цивільного права чи інтересу лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Крім того, згідно зі статтею 35 ЗК України до земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування. Землі загального користування садівницького товариства безоплатно передаються йому у власність за клопотанням вищого органу управління товариства до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку. Використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств.

Діяльність садівничих товариств (кооперативів) регулюється Законом України «Про кооперацію», відповідно до статті 15 якого вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. До компетенції загальних зборів членів кооперативу належить, у тому числі й прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном. Загальні збори членів кооперативу правомочні вирішувати питання, якщо на них присутні більше половини його членів.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умови порушення її права, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.

Відмовляючи в задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, а також встановивши достатньо повно обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності правових підстав для усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання демонтувати металеві ворота та відшкодування моральної шкоди.

Зокрема, на підставі наявних у справі доказів суд правильно вважав установленим факт, що дорога, на якій знаходяться спірні ворота, розташована в межах земельної ділянки, визначеної державним актом на право користування землею серії НОМЕР_2, землекористувачем якої є СТ «Феросплавщик-3».

Суд правильно виходив із відсутності належних доказів того, що ворота розташовані на території СТ «Мічурінець», і внаслідок їх встановлення порушено права й інтереси користувача земельної ділянки - ОСОБА_3 - члена СТ « Мічурінець».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що встановлення воріт порушує права позивача, були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, згідно з якими не вбачається підстав для висновків про порушення прав позивача внаслідок встановлення спірних воріт.

Підстави для висновків щодо одностороннього та неповного з'ясування всіх обставин справи відсутні, адже висновки судів є достатньо повними та обґрунтованими на підставі всебічно досліджених у справі доказів.

Посилання заявника в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального права є помилковим, оскільки за встановлених судами обставин справи суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Доводи касаційної скарги щодо наявних у справі доказів, яким суди не надали належної оцінки, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик