ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2018 року м. Кропивницький

справа № 404/6437/17

провадження № 22-ц/781/548/18

Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Голованя А.М.,

суддів Гайсюка О.В.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Павелко І.Л. від 21 грудня 2017 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Посилалась на те, що з 09 вересня 2006 року вона та відповідач перебувають у шлюбі від якого мають двох дітей дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскільки відповідач своєчасно не надає матеріальної допомоги просила ухвалити рішення, яким стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від заробітку відповідача.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що вони з дружиною проживають разом в одній квартирі і він повністю утримує сімю та несе виплати за навчання дітей, комунальні послуги харчування, а тому підстави для стягнення аліментів відсутні.

У відзиві, поданому до суду на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_2, заперечує проти доводів скарги та вважає рішення законним.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідача, який підтримав доводи скарги, заперечення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки на батьків покладено обов'язок утримувати неповнолітніх дітей Лідії та ОСОБА_5, то ураховуючи відсутність домовленості між батьками щодо утримання дітей та матеріальне становище відповідача слід стягнути аліменти у розмірі 1/3 частки його заробітку.

Зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції вважає такими, що відповідають встановленим фактам та ґрунтуються на вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей - дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження, які разом проживають в одній квартирі. (а.с.4,5)

Спору про визначення місця проживання дітей між ними немає

За твердженнями позивачки, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу та у поясненнях наданих нею в суді апеляційної інстанції, діти повністю перебувають на її утриманні.

Відповідач грошових коштів їй не надає. Іноді сплачує комунальні послуги та купує продукти харчування за її наполегливими проханнями. Позивачка зазначає, що вона як матір, більш обізнана в потребах дітей, крім того, вона повністю веде домашнє господарство, відповідач їй в цьому не допомагає.

Відповідач на підтвердження своїх доводів надав суду копії квитанцій та фіскальних чеків з магазинів на придбання продуктів харчування, дитячого одягу тощо.(а.с. 29 - 38)

Разом з тим, колегія суддів вважає, що придбання продуктів харчування дітям не гарантують регулярність придбання таких товарів відповідачем для задоволення потреб дітей в майбутньому. Також, крім регулярного придбання продуктів харчування для забезпечення нормальної життєдіяльності неповнолітніх дітей, на утримання та виховання дітей треба нести й інші, не повязані з цим витрати, наприклад, на здобуття дітьми освіти, на готування їх до самостійного життя, на розвиток їх здібностей, на духовний та моральний розвиток, на підтримання здоровя, на лікування, на дозвілля та розваги, на придбання одягу тощо.

Крім того, з наданих відповідачем фіскальних документів не вбачається, що придбані на них товари були спрямовані саме на утримання його дітей.

Тому, якщо батьки дітей не можуть домовитись між собою про участь кожного з них в вихованні та утриманні власних дітей, а діти не можуть залишатись без засобів до існування, то спір між батьками, зокрема, щодо обовязку кожного з них по утриманню дітей вирішує суд.

Відповідач ОСОБА_3 працює інженером і отримує стабільний дохід. Інших утриманців у нього немає. Стан здоровя батьків та дітей задовільний.

Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлює, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі.

При цьому, на думку суду, це правило застосовується не тільки у випадках проживання батьків в окремих житлових приміщеннях, а у випадку їх проживання в одному житловому приміщення, але за відсутності спільного бюджету та домовленості щодо спільного утримання

Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В порядку ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У відповідності до ст. 179 СК України аліменти, отримані на дитину, є власністю того з батьків, на імя якого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням.

Тобто аліменти це кошти особливого призначення, а тому їх належить використовувати для забезпечення потреб дитини. Ст.186 СК України передбачає контроль органу опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд правильно вважав, що позивачка має право на отримання від відповідача аліментів на утримання дітей, які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні.

Що стосується доводів відповідача стосовно того, що діти також проживають з ним і він їх утримує, то суд вже зазначав вище, що потреби дітей не обмежуються тільки придбанням продуктів харчування. Якщо б сторони вели спільне життя, мали б спільний бюджет або знаходили б спільну мову стосовно несення витрат на дітей, тоді доводи відповідача заслуговували б на увагу. В даному випадку батько та мати не можуть домовитись між собою стосовно несення витрат на утримання дітей.

Приймаючи до уваги, що з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей звернулась мати, з урахуванням цільової природи аліментів суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на користь позивача.

Таким чином, суд, зважаючи на положення ст.ст.141,180-182,183 СК України, зокрема про солідарний обов'язок батьків на утримання неповнолітніх дітей та той факт, що батько зобовязаний утримувати неповнолітніх дітей, правильно стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до повноліття дочки ОСОБА_6, потім у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття ОСОБА_5.

Згідно ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

У відповідності до ч.1 п.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідач не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Його твердження про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону є необґрунтованими.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлених вище правильних висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до невірного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно у звязку з чим підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 377, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання її повного тексту у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 07.03.2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: