Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-418/2010

провадження № 61-625 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2010 року у складі судді Безпрозванного В. В. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Данилової О. О. Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2009 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 5 вересня 2007 року між банком і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 47 790 доларів США з плаваючою відсотковою ставкою FIDR + 4,49 % строком до 5 вересня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 5 вересня 2007 року між банком і ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне і своєчасне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 5 вересня 2007 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, банк направив відповідачам вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, яка позичальником була отримана 25 грудня 2008 року, поручителем - 28 лютого 2009 року.

Оскільки відповідачі вказану вимогу не виконали, 25 червня 2009 року банк звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 5 вересня 2007 року у розмірі 49 277 доларів США 09 центів, що за курсом Національного банку України становить 375 092 грн 28 коп., пеню у розмірі 21 422 грн 49 коп., штраф у розмірі 75 грн та судові витрати у розмірі 1 950 грн.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2010 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 5 вересня 2007 року у загальному розмірі 396 589 грн 77 коп., з яких: 342 047 грн 58 коп. - тіло кредиту; 33 044 грн 70 коп. - проценти за користування кредитом, 21 422 грн 49 коп. - пеня, 75 грн - штраф, та судові витрати у розмірі 1 950 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2010 року змінено. Позов ПАТ «ОТБ Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 5 вересня 2007 року у розмірі 396 589 грн 77 коп., з яких солідарно з ОСОБА_6 - 375 142 грн 40 коп.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

На підставі вказаного, встановивши, що вимога до поручителя пред'явлена банком 25 червня 2009 року, суд вважав, що порука припинилась відносно тих зобов'язань боржника, які виникли поза межами шестимісячного строку та з урахуванням цього визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя солідарно з позичальником. Також судом при визначенні заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя, враховано припинення поруки в частині сплати чергових платежів за період з 5 вересня 2008 року (початок прострочення виконання позичальником зобов'язань по сплаті чергових платежів) по 25 грудня 2008 року.

В іншій частині невиконаних зобов'язань за кредитними договором, у тому числі щодо дострокового повернення кредиту, порука ОСОБА_6 не припинилась.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині солідарного стягнення з нього заборгованості за кредитним договором скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог банку до нього.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд правильно зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, однак не врахував, що прострочення сплати позичальником чергових платежів почалося з 5 лютого 2008 року. Крім того, суд не врахував, що банк в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов'язання з 20 листопада 2008 року, а з позовом до суду звернувся 25 червня 2009 року, тобто з пропуском шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя.

ОСОБА_5 судові рішення не оскаржив.

У лютому 2018 року ПАТ «ОТП Банк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законними і обґрунтованими, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Судом правильно встановлено, що позичальник допустив порушення зобов'язання щодо сплати чергових платежів 5 вересня 2008 року.

Твердження ОСОБА_6 про зміну строку виконання основного зобов'язання з 20 листопада 2008 року є безпідставним, оскільки вимога про дострокове виконання зобов'язання дійсно датована 20 листопада 2008 року, однак отримана позичальником 25 грудня 2008 року.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 5 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у загальному розмірі 47 790 доларів США (24 428 доларів США 48 центів - 5 вересня 2007 року та 23 361 доларів США 52 центи - 7 вересня 2007 року) з плаваючою відсотковою ставкою FIDR + 4, 49 % строком до 5 вересня 2017 року.

У пункті 1.9.1 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх зобов'язань. Зобов'язання з дострокового виконання боргових зобов'язань повинно бути виконано протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником такої вимоги.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 5 вересня 2007 року між банком і ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне і своєчасне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 5 вересня 2007 року.

За умовами кредитного договору позичальник повинен був вносити чергові платежі 5-го числа кожного місяця.

З 5 вересня 2008 року ОСОБА_5 почав порушення зобов'язання по сплаті щомісячних платежів. Позичальником не були внесені платежі 5 вересня, 5 жовтня та 5 листопада 2008 року по 755,57 доларів США, тобто заборгованість склала 2 266 доларів США 71 цент.

7 та 27 листопада 2008 року боржник сплатив 1 504 доларів США.

5 грудня 2008 року черговий платіж у 755 доларів США 57 центів позичальник не сплатив.

25 грудня 2008 року ОСОБА_5 отримав вимогу банку про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, а 28 лютого 2009 року таку вимогу отримав поручитель.

Відповідачі вимогу банку про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів не виконали.

Встановивши, що основне зобов'язання не виконано, суди дійшли правильного висновку, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за його невиконання.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за Договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

У разі пред'явлення банком вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Водночас правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, встановивши, що вимога до поручителя банком була пред'явлена 25 червня 2009 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що порука припинилась відносно тих зобов'язань боржника, які виникли поза межами шестимісячного строку та з урахуванням цього визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя солідарно з позичальником. Також судом при визначенні заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя, враховано припинення поруки в частині сплати чергових платежів за період з 5 вересня по 25 грудня 2008 року.

Твердження ОСОБА_6, що позичальник припинив виконання своїх зобов'язань 5 лютого 2008 року не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання з 20 листопада 2008 року, оскільки вимога банку про дострокове повернення всієї суми кредиту протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги дійсно датована 20 листопадом 2008 року, однак отримана позичальником 25 грудня 2008 року.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6залишити без задоволення.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2010 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк