Справа № 368/550/16-ц
провадження 2/368/18/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р. м. Кагарлик

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючий: суддя Закаблук О.В.

При секретарі: Широкоступ К.М.

З участю учасників процесу:

Представника позивача: адвокат ОСОБА_1

Представник відповідача: ОСОБА_2

- розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ПОП «Руна» до ПСП «Переселенське К», Державної реєстраційної служби Кагарлицького РУЮ Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди, суд, -

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні, яке відбулося 13.03.2018 року, представник позивача, - адвокат ОСОБА_1 заявив клопотання про оголошення перерви в слуханні справи, та направлення повторного запиту на адресу державної нотаріальної контори з метою отримання інформації, яка міститься в судовому запиті 26.02.2018 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 13.03.2018 року, представник відповідача, - ОСОБА_2 клопотання представника позивача про оголошення перерви в слуханні справи, та направлення повторного запиту на адресу державної нотаріальної контори з метою отримання інформації, яка міститься в судовому запиті 26.02.2018 року, - підтримала.

Суд, вислухавши клопотання представника позивача, - адвоката ОСОБА_1, вислухавши думку інших учаників процесу, які не заперечували проти клопотання, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення клопотання, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

26.02.2018 року Кагарлицьким районним судом на адресу Кагарлицької державної нотаріальної контори в Київській області було направлено обгрунтовану письмову вимогу щодо надання інформації.

В даній письмовій вимозі з дотримання вимог ч. 6 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» вказано номер цивільної справи, вказано мету отримання іноформації, та він був скріплений гербовою печаткою Кагарлицького районного суду Київської області.

Проте, 27.02.2018 року на адресу Кагарлицького рай онного суду надійшла письмова відповідь відмова від державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори наступного змісту:

- Кагарлицька районна державна нотаріальна контора на Ваш запит за вих. №368/550/16-ц/673/16 від 26.02.2018 року повідомляє, що порядок надання довідок про вчинені нотаріальні дії та інші документи регламентується ст. 8 Закону України «Про нотаріат», яка закріплює обовязок нотаріуса зберігати нотаріальну таємницю та надавати довідки та інші документи на письмову вимогу суду, прокуратури, органів, що здійснюю гь оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування у звязку з кримінальним провадженням, цивільними, господарськими, адміністративними справами, справами про адміністративні правопорушення, що знаходяться в провадженні цих органів.

Кримінальний процесуальний кодекс містить норми, що регламентують доступ особи до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю. П. 3 ст. 162 КПК України до охоронюваної законом таємниці відносить також відомості, які можуть становити таємницю вчинення нотаріальних дій. Таким чином у розумінні зазначених норм законодавства таємниця вчинення нотаріальних дій, це в тому числі і інформація щодо звернення громадян до нотаріуса з будь-якого питання, повязаного з виконанням нотаріусом своїх повноважень.

Тимчасовий доступ до речей і документів (копій документів) здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

В ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів має бути зазначено відповідно до ст. 164 КПК України:

9) Прізвище, імя та но батькові особи, якій надається право тимчасового доступу до речей і документів;

10) дата постановления ухвали;

11) положення закону;

12) прізвище, імя та по батькові фізичної особи або найменування юридичної особи, які мають надати тимчасовий доступ до речей і документів;

13) назва, опис, інші відомості, які дають можливість визначити речі і документи, до яких повинен бути наданий тимчасовий доступ;

14) розпорядження надати (забезпечити) тимчасовий доступ до речей і документів в ухвалі особі та надати їй можливість вилучити зазначені речі і документи, якщо відповідне рішення було прийнято слідчим суддею, судом;

15) строк дії ухвали, який не може перевищувати одного місяця з дня постановления ухвали;

16) положения закону, які передбачають наслідки невиконання ухвали слідчого судді, суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України та Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ч. 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У інших випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів. Згідно з ч. 4 ст. 135 Цивільного процесуального кодексу України питання про забезпечення доказів вирішується ухвалою. Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України також передбачено, що питання про витребування доказів вирішуються ухвалою.

Таким чином, ані Цивільним процесуальним кодексом, ані Конституцією України, ані Законом України «Про міжнародне приватне право» не передбачено іншого порядку витребування судом письмових доказів (листами, запитами), крім витребування їх відповідною ухвалою суду.

Суд зазначає, що в діях Державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області містяться порушення положень як Конституції України, - як Основного Закону України, так і положень галузевого Закону України, - Закону України «Про нотаріат», з огляду на наступне.

Перш за все слід зазначити, що діяльність державного нотаріуса, зокрема, Державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області повинна відповідати вимогам Основного Закону, - ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Так, згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Формування, функціонування та розвиток правового порядку здійснюються на певних засадах, які являють собою систему взаємоповязаних та взаємодіючих головних елементів правової основи регулювання суспільних відносин. Фундамент правового порядку становлять принципи, положення Конституції України, права і свободи людини та ін. Вони визначають виникнення його окремих елементів, поєднують їх в єдине ціле, забезпечують такі властивості правопорядку, як динамізм, стабільність та ін.

Заснований на закріплених в Розділі І Конституції України принципах правопорядок виступає могутнім антиподом анархії, хаосу, неорганізованості, невизначеності та нестабільності відносин між людьми. Він стримує можливі незаконні прояви з боку держави, її органів та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб стосовно громадян, а також однієї людини щодо іншої. Громадяни, інші субєкти права у разі примушення їх робити щось протиправне, звертаються за захистом до відповідних органів держави, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, можуть посилатись як на конкретні норми законодавства, так і на зазначені засади правопорядку.

Встановлені Конституцією України засади набувають певної якості в принципах, які виступають правовими імперативами дій субєктів права в усіх сферах державного і суспільного життя.

У першу чергу це стосується принципів законності, гуманності, справедливості, верховенства права, верховенства Конституції України, принципу поділу влади та ін. Додержання принципів відіграє важливу роль у зміцненні правопорядку.

На перше місце серед засад слід поставити принцип законності, який являє собою найбільш загальну, широку і категоричну вимогу правомірної поведінки (діяльності) субєктів суспільних відносин у сфері як законотворчості, так і правореалізації. Жодна юридично значуща дія в демократичній, правовій державі не може бути поза сферою дії принципу законності, виконання його вимог законотворчими органами держави забезпечує правовий характер законодавства правову основу правопорядку. Відносно правореалізації законність вимагає суворого додержання і виконання законів органами держави, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами та їх соціальними утвореннями.

Відповідно, в ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлюється відповідний спеціально-дозвільний тип правового регулювання, притаманний органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам. Фактично йдеться про принцип «заборонено все, крім дозволеного законом».

Встановлення щодо державних органів і органів місцевого самоврядування саме цього типу правового регулювання є закономірним. В умовах правової держави він є найбільш оптимальним способом впорядкування діяльності органів держави, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб. Він забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливе свавілля з боку держави та її органів, зокрема, в особі їх посадових осіб.

Такий порядок є природним для будь-якої сучасної правової, демократичної держави. Як відомо, однією з найважливіших ознак правової держави є її повязаність правовим законом. Це означає, що діяльність зазначених органів, посадових осіб повинна здійснюватися на основі правових актів, у їх межах і за процедурою, встановленою цими актами. Конституцією України і законами повязані законодавча, виконавча і судова гілки влади.

Відповідно, ч. 2 ст. 19 Конституції України закріплює вимогу повязаності держави законом, яка випливає з принципу законності. Тому цю конституційну норму можна розглядати як важливу правову гарантію забезпечення основних прав і свобод особистості.

Офіційно представляючи народ, органи держави та органи місцевого самоврядування мають набір владних повноважень для виконання покладених на них завдань. Для цього вони наділені правами та іншими засобами виражати і втілювати в життя інтереси та волю народу.

Владні повноваження надаються органам держави та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам для обовязкової реалізації. Якщо користування громадянином своїми правами залежить від його волі, то субєкт владних повноважень зобовязаний здійснювати надані йому права для забезпечення і захисту публічних інтересів.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи держави та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише у межах повноважень, визначених і встановлених у законодавчих актах.

Конституція спеціально наголошує на тому, що перелік повноважень, які повинні бути максимально точно та повно регламентовані, необхідно закріплювати в Конституції та законах. Ступінь конкретизації цих норм має бути максимальним. Це необхідно насамперед для того, щоб звести до мінімуму можливе свавілля державних органів при тлумаченні цих норм, створити перешкоди довільному, субєктивному розумінню і застосуванню повноважень. Розсуд посадових осіб повинен мати свої легальні межі.

Всі органи державної влади, органи місцевого самоврядування та посадові особи повинні діяти в межах наданих їм повноважень. Обмеженість будь-якого повноваження це його органічно іманентна властивість, оскільки абсолютно безмежних повноважень в умовах правової, демократичної держави існувати не може. Межі повноважень окреслюють їх зміст та обсяг. Такі межі обовязково встановлюються Конституцією та законами України.

Отже, ч. 2 ст. 19 Конституції України зобовязує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Спосіб це визначене законом в їх компетенції те, яким чином здійснюються дії, спрямовані на реалізацію владних повноважень. Здійснюючи такі дії, вони можуть спиратись тільки на компетенційні права і обовязки та використовувати у своїй діяльності ті засоби, форми, прийоми, що передбачені законодавством.

Зглядаючись на вимоги ч. 2ст. 19 Конституції України, які в даному випадку для державного нотаріуса, зокрема, державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 є апріорі імперативними, в її діях в даному випадку вбачається порушення способу виконання своїх повноважень, а саме, - не надання відповіді на обгрунтовану вимогу суду, що є також порушенням вимог ст. 8 Закону України «Про адвокатуру».

Згідно ч. 6 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та інші документи надаються нотаріусом протягом десяти робочих днів на обґрунтовану письмову вимогу суду, прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування у зв'язку з кримінальним провадженням, цивільними, господарськими, адміністративними справами, справами про адміністративні правопорушення, що знаходяться в провадженні цих органів, з обов'язковим зазначенням номера справи та прикладенням гербової печатки відповідного органу.

((Частина шоста статті 8 із змінами, внесеними згідно із Законом N 4652-VI ( 4652-17 ) від 13.04.2012)).

Отже, що стосується самого листа, яким відмовлено суду в наданні інформації, то суд зазначає наступне.

Дійсно, заслуговує на увагу та пошану та обставина, що державний нотаріус Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 обізнана в існуванні Закону України «Про нотаріат», зокрема, існування ст. 8 цього Закону.

Проте, саме цей закон і забороняє державному нотаріусу Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 здійснювати такі дії, які вона вчинила листом № 147/01 16 від 27.02.2018, з огляду на наступне.

Суд звертає вимогу державного нотаріуса, що обгрунтована письмова вимога суду, та ухвала суду, - це різні речі.

Суд наголошує на тій обставині, що письмова вимога суду надіслана у справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства на підставі ст. 1 ЦПК України.

Згідно ст. 1 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є, зокрема, ухвали.

А тому обгрунтована письмова вимога суду та ухвала суду, - це не тотожні поняття, в зв»язку з чим державний нотаріус повинен був надати інформацію суду на його обгрунтовану письмову вимогу, в якій зазначався номер цивільної справи, містив обгрунтування, та був скріплений гербовою печаткою Кагарлицького районного суду Київській області, тобто, містив всі реквізити, які перелічені в ч. 6 ст. 8 Закону України «Про нотаріат».

Далі по тексту відмови, - суд критично відноситься до посилання державного нотаріуса при відмові в наданні інформації на норми КПК України, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно, суд наголошує ще раз на тій обставині, що вмотивована письмова вимога суду була направлена саме в рамках справи, провадження по якій здійснюється в рамках цивільного процесуального законодавства, а не кримінального процесуального законодавства, а тому застосування державним нотаріусом норм кримінального процесуального права є дещо юридично не коректним, та має ознаки професійної необізнаності.

Відповідно, діючим цивільним процесуальним законодаством апріорі не передбачено винесення судових ухвал слідчим суддею, так як слідчий суддя здійснює свої повноваження лише під час здійснення кримінального провадження, в порядку, та на підставах, які передбачені чинним КПК України.

Далі, суд щиро вдячний державному нотаріусу за його вказівки щодо того, що повинна містити в собі ухвала слідчого судді, що регламентовано ст. 164 КПК України.

Проте, суд зазначає, що ухвала слідчого судді виноситьтся в рамках кримінального провадження.

Так, згідно ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомлюватися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку), що виключає застосування даної норми процесуального права в рамках цивільного провадження.

Що ж стосується посилання державного нотаріуса на конкретно визначені норми цивільного процесуального права, то таке посилання взагалі юридично є не коректним, а саме:

- згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а державний нотаріус зазначає дану статтю в редакції ЦПК України, що втратив чинність 15.12.2017 року;

- Згідно ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, а державний нотаріус зазначає дану статтю в редакції ЦПК України, що втратив чинність 15.12.2017 року;

- Згідно ч. 4 ст. 135 ЦПК України як захід забезпечення судових витрат суд з урахуванням конкретних обставин справи має право, за клопотанням відповідача, зобовязати позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат відповідача на професійну правничу допомогу та інших витрат, які має понести відповідач у звязку із розглядом справи (забезпечення витрат на професійну правничу допомогу).

Таке забезпечення судових витрат застосовується, якщо:

1) позов має ознаки завідомо безпідставного або інші ознаки зловживання правом на позов; або;

2) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові.

Таке забезпечення судових витрат також може бути застосоване, якщо суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування судових витрат відповідача у випадку відмови у позові, а державний нотаріус зазначає дану статтю в редакції ЦПК України, що втратив чинність 15.12.2017 року;

- Згідно ст. 137 ЦПК України:

1. Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, а державний нотаріус зазначає дану статтю в редакції ЦПК України, що втратив чинність 15.12.2017 року.

Суд доводить до відома державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6, яка не надала відповіді на обгрунтовану вимогу суду, що забезпечення доказів в чинному ЦПК України врегульовано параграфом 8 чинного ЦПК України.

Згідно ст. 116 ЦПК України:

1. Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

2. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобовязання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

3. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

4. Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.

5. У разі подання заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви заявник повинен подати позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення доказів. У разі неподання позовної заяви у зазначений строк, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження суд скасовує ухвалу про вжиття заходів забезпечення доказів не пізніше наступного дня після закінчення такого строку або постановлення судом ухвали про повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Якщо ухвала про забезпечення доказів на момент її скасування була виконана повністю або частково - отримані судом докази (показання свідків, висновки експертів тощо) не можуть бути використані в іншій справі.

6. Особа, яка подала заяву про забезпечення доказів, зобовязана відшкодувати судові витрати, а також збитки, спричинені у звязку із забезпеченням доказів, у разі неподання позовної заяви у строк, зазначений в частині пятій цієї статті, а також у разі відмови у позові.

7. За заявою міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду або заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення доказів у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

8. Заява про забезпечення доказів у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, подається до апеляційного суду за місцезнаходженням боржника або доказів, щодо яких сторона просить вжити заходів забезпечення, або майна боржника, або за місцем арбітражу, третейського розгляду.

Згідно ч. 5 ст. 118 ЦПК України за результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви.

Згідно ч. 11 ст. 118 ЦПК України ухвала про забезпечення доказів (крім забезпечення доказів шляхом допиту свідків, призначення експертизи, огляду доказів) є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Що ж стосується останнього абзацу відповіді держаного нотаріуса, то суд знову ж таки звертає увагу державного нотаріуса на положення ч. 6 ст. 8 Закону України «Про нотаріат», де чітко та ясно зазначено, що, - довідки про вчинені нотаріальні дії та інші документи надаються нотаріусом протягом десяти робочих днів на обґрунтовану письмову вимогу суду, у зв'язку з цивільними справами, з обов'язковим зазначенням номера справи та прикладенням гербової печатки відповідного органу.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч. 6 ст. 8 Закону України «Про нотаріат», ст. 116, ч. 5 ст. 118, ч. 11 ст. 118, п. 1 ч. 1 ст. 258, 259, 260 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В зв»язку з ненаданням інформації державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 інформації на обгрунтовану письмову вимогу суду № 368/550/16 ц/673/16 від 26.02.2018 року, оголосити перерву до 11 год. 00 хв. 26.03.2018 року.

Зобов»язати державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 в строк до 10 год. 00 хв. 26.03.2018 року надати на адресу Кагарлицького районного суду Київської області, (09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Володимира Великого, 3), належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 15.05.2017 року, який проживав за адресою: 09246, Київська область, Кагарлицький район, с. Переселення, буд. 119.

Ухвала на підставі ч. 11 ст. 118 ЦПК України є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

С Cуддя: ОСОБА_7