Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 175/2254/15

провадження № 61-2658 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - Кіровська селищна рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року у складі судді Реброва С. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Рудь В. В., Повєткіна В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. За життя його батьки побудували житловий будинок по АДРЕСА_1, однак права власності на нерухоме майно не зареєстрували, що позбавляє позивача отримати свідоцтво про право на спадщину за законом.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на ј частини спадкового майна після смерті батька та ѕ частини - після смерті матері.

Представник відповідача до суду не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 66); своєї позиції стосовно заявленого позову не висловив.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідно до довідки Комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» від 22 січня 2015 року ОСОБА_4 за життя не набув права власності на будинок і такого свого права у встановленому законом порядку не зареєстрував, унаслідок чого суд дійшов висновку, що спірний будинок не ввійшов до складу спадщини, а позивачем успадковані лише права та обов'язки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як забудовників. Також суд виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не зазначено, яким чином відповідач порушує його права та які саме.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду відповідають нормам матеріального та процесуального права. При цьому доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що його батько не набув права власності на будинковолодіння, оскільки батько отримав дозвіл на будівництво та був землекористувачем земельної ділянки, апеляційний суд вважав такими, що не спростовують обґрунтованих висновків суду про відмову в задоволенні позову, зазначивши, що з матеріалів справи вбачається, що право власності на спірне будинковолодіння не було належним чином зареєстровано, а тому й не входить до складу спадщини, враховуючи час її відкриття. Інші доводи апеляційної скарги суд вважав такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, який у повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін і надав їм належну оцінку. Також апеляційний суд виходив із того, що відповідно до статті 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено.

У січні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які заявник просить скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що батько позивача за свого життя не набув права власності на спірне будинковолодіння, так як у встановленому законом порядку права не зареєстрував. Зазначено, що право власності на збудоване до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначено, що вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Таким чином, до 5 серпня 1992 року не передбачалося процедури введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Із посиланням на статтю 58 Конституції України, статтю 5 ЦК України заявник вважає, що не потребується введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, із посиланням на статті 25, 30, 346 ЦК України зазначено, що, якщо в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Таким чином, при оформленні спадщини на будинок в суді слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у спадкодавця на час закінчення будівництва будинку. Посилаючись на викладене, заявник вважає, що суд залишив поза увагою те, що будівництво спірного будинку було закінчено до 5 серпня 1992 року та чинним на той час законодавством не було передбачено обов'язковості його державної реєстрації, тому суди не надали належної оцінки поданим позивачем доказам щодо належності спірного будинковолодіння його батьку, неправильно застосували норми матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року відкрито касаційні провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 15 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі вимог касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судом установлено, що рішенням Кіровської селищної ради від 21 грудня 1977 року № 84 ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво житлового будинку.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Також суд вважав установленим, що позивач у встановлений шестимісячний строк прийняв спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відповідає вимогам статей 1268-1270 ЦК України.

Інші спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які б прийняли спадщину або мали право на обов'язкову частку у спадщині, відсутні.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на 1/4 частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та на 3/4 частини після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на будинок по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, у порядку спадкування за законом. Зокрема, посилався на те, що після смерті батька ні він, ні його мати не подавали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а прийняли її згідно зі статтею 1268 ЦК України, оскільки проживали в зазначеному будинковолодінні разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, тому після смерті батька йому повинна перейти в спадщину 1/4 частини цього майна, а після смерті матері - 3/4 частини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом частин четвертої, п'ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Разом із тим за змістом статті 524 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час смерті батька позивача - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК УРСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Статтею 548 ЦК України установлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з

застереженнями.Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі змістом статті 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до статті 1218 ЦК України (у редакції, чинній станом на час смерті матері позивача - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року) до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України установлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Станом на час розгляду вказаної справи в суді був чинним ЦПК України 2004 року.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року (нині - стаття 5 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року)).

Згідно з частиною першою статті 3ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (нині - стаття 4 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року).

У матеріалах справи на а. с. 24 знаходиться виписка з рішення Виконавчого комітету Кіровської селищної ради народних депутатів від 21 грудня 1977 року № 84, яким надано дозвіл ОСОБА_4 на індивідуальне житлове будівництво нового жилого будинку замість старого по АДРЕСА_1.

На а. с. 10-12 знаходиться технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 Дніпропетровський район, Дніпропетровська область, складений 23 листопада 1998 року на ім'я власника будинку - ОСОБА_4, в якому зазначено, що будинок побудовано у 1982 році.

На а. с. 28-52 міститься звіт про оцінку вартості майна - жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 Дніпропетровський район, Дніпропетровська область, складений у 2015 році фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6, згідно з яким жилий будинок із прибудовою літ. «А» загальною площею 72,8 кв. м, 1982 року будівництва (а. с. 36).

Однак суд не перевірив належним чином обставин, на які посилався позивач на обґрунтування своїх вимог, неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Питання набуття права власності на той час регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

За приписами статті 3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Однак указані вище норми матеріального права залишилися поза увагою суду, який неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що у свою чергу призвело до порушення норм процесуального права та неправильного вирішення справи.

Допущені судами порушення норм процесуального та матеріального права призвели до необґрунтованих висновків про те, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя не набув права власності на будинок і такого свого права у встановленому законом порядку не зареєстрував, а тому спірний будинок не ввійшов до складу спадщини і позивач успадкував лише права та обов'язки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як забудовників, адже такі висновки спростовуються матеріалами справи та вищевказаними нормами матеріального права.

Так, станом на час отримання ОСОБА_4 у 1977 році дозволу на індивідуальне житлове будівництво нового жилого будинку замість старого по АДРЕСА_1, та завершення у 1982 році будівництва, а також на час видачі у 1998 році технічного паспорта на збудований будинок на ім'я власника будинку - ОСОБА_4, законодавством не вимагалося реєстрації права власності на це нерухоме майно. Таким чином, спірне нерухоме майно набуто спадкодавцями у законний спосіб і належало їм за життя на праві власності.

За таких обставин Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність вийти за межі вимог касаційної скарги і як наслідок - часткове задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, адже позовні вимоги доведені й обґрунтовані належним чином та наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на вказаний будинок у порядку спадкування за законом після смерті його батьків, а саме: на 1/4 частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та на 3/4 частини після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом із цим за приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки касаційну скаргу задоволено та постановлено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4, то у порядку розподілу судових витрат Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про стягнення з Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_4 понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 313 грн 63 коп. (а. с. 2), апеляційної скарги у сумі 1 444 грн 99 коп. (а. с. 117) та касаційної скарги у сумі 1 576 грн 36 коп., а всього - 4 334 грн 98 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасувати, постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, право власності на 1/4 частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та на 3/4 частини після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на будинок по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, у порядку спадкування за законом.

Стягнути з Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 313 грн 63 коп., апеляційної скарги у сумі 1 444 грн 99 коп., касаційної скарги у сумі 1 576 грн 36 коп., а всього - 4 334 грн 98 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик