Справа № 361/5990/16-ц Головуючий у І інстанції Дутчак І. М.
Провадження № 22-ц/780/794/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 43 14.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря судового засідання - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення у квартиру,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 19 травня 2016 року згідно з іпотечним договором № 473 вона зареєструвала своє право власності квартиру АДРЕСА_1. Проте проживати у квартирі не може, оскільки у ній без законних підстав зареєстровані та проживають відповідачі, які чинять перешкоди у користуванні майном. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд вселити її до належної їй квартири та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної зазначено, що самостійно захистити свої права позивач не в змозі у зв'язку з тим, що чинне законодавство України забороняє особам без відповідного судового рішення входити до належних їм житлових приміщень, якщо вони використовуються для проживання іншими особами. При цьому позивач неодноразово приходила за адресою належної їй квартири, намагалась порозумітися з відповідачами, однак доступу до житла не отримала.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачами надіслано не було.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 19 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір позики № 471, за умовами якого позивач передала у власність відповідачів, а відповідачі солідарно прийняли грошові кошти в розмірі 260 000 грн., що на момент укладення договору за згодою сторін складало еквівалент 32 500 дол. США, зі строком повернення до 19 березня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 19 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 473, згідно якого відповідач передала в іпотеку позивачу належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 59894014 від 25 травня 2016 року, 19 травня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. зареєстрував право власності позивача на вищевказану квартиру згідно з іпотечним договором № 473.

Встановлено, що внаслідок ДТП, що сталась з вини ОСОБА_6, ОСОБА_3 було завдано тілесних ушкоджень та встановлено І групу інвалідності.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що право позивача, яка проживає у м. Харкові, на користування та розпорядження належною їй квартирою, порушено відповідачами у справі.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

За положеннями частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Отже, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Разом з тим, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 29 листопада 2016 року, ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_1

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_3 вказувала, що її квартира була передана в іпотеку позивачу з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, який було укладено під впливом тяжких обставин (необхідністю коштів на лікування після ДТП), проте іншого житла вона не має, а відтак не підлягає виселенню без надання їй іншого житла. Тобто відповідач визнала, що проживає у спірному помешканні та заперечує право позивача на нього.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував, що відповідач добровільно відмовляється надати позивачу доступ до спірного житлового приміщення, а тому права останньої як власника цього приміщення вважаються порушеними та підлягають захисту в обраний нею спосіб, а саме шляхом вселення до квартири на підставі статті 391 ЦК України та статті 150 ЖК України.

Крім того, згідно з вимогами статті 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване чи невизнане право, і саме відповідач ОСОБА_3 таким право володіє, оскільки ОСОБА_2 є новим власником квартири, яка не давала згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а остання проживає у квартирі як колишній власник, порушуючи законні права ОСОБА_2

Посилання суду на наявність у позивача іншого житла в м. Харкові, як на підставу відмови у задоволенні позову, є неправильним, так як за правилами статтей 316, 317, 319 ЦК України на зміст права власності не впливають фактичне місце проживання власника та місцезнаходження майна, а також наявності у власника іншого місця проживання.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у АДРЕСА_3 Він є стороною договору позики, однак доказів того, що він фактично проживає у спірному помешканні матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 є неналежним відповідачем у справі та не повинен відповідати за уточненим позовом ОСОБА_2 про вселення у квартиру.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не може вважатися таким, що відповідає матеріалам справи, воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову до ОСОБА_3

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору на підставі частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_4 відмовлено, то ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, компенсується половина документально підтверджених судових витрат, а саме 689,00 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення у квартиру скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 до належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 689,00 (шістсот вісімдесят дев'ять) гривень сплаченого судового збору .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, встановлених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О. Фінагєєв

М.А. Яворський