Справа № 339/361/17
Провадження № 22-ц/779/267/2018
Головуючий у 1 інстанції Поляниця М. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Болехівського міського суду у складі судді Поляниці М.М. від 12 грудня 2017 року, ухвалене в м. Болехів, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 11 грудня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № SAMDN50OTC001355661 за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 200,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що станом на 30 вересня 2017 року заборгованість за кредитним договором становила 71 319,58 грн, з яких заборгованість за кредитом - 2 641,91 грн, заборгованість по процентам - 60 405,31 грн, заборгованість за пенею та комісією - 4 400,00 грн, штраф (фіксована складова) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 3 372,36 грн, в добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість, банк просив позов задовольнити.

Рішенням Болехівського міського суду від 12 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено в повному обсязі докази, які були додані банком до позовної заяви, як на підтвердження своїх законних вимог.

Вказує, що термін дії картки встановлено до 12/15, тому строк позовної давності спливає 12/18 року, з цим позовом банк звернувся до суду 21 жовтня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

У зв'язку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до п. 8 розд. XII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. апеляційну скаргу підтримала з вищенаведених підстав.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку був повідомлений.

Враховуючи належне повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки останній платіж відповідачем здійснено 25 січня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 27 жовтня 2017 року, то позивач пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про застосування якого просив відповідач.

Колегія суддів з таким висновком суду погодитися не може з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11 грудня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено договір №SAMDN50OTC001355661 за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 200,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1, підписавши заяву, погодився з тим, що ця заява разом з довідкою про умови кредитування, умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами банку становить договір про надання банківських послуг.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 30 вересня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 71 319,58 грн, з яких заборгованість за кредитом - 2 641,91 грн, заборгованість по процентам - 60 405,31 грн, заборгованість за пенею та комісією - 4 400,00 грн, штраф (фіксована складова) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 3 372,36 грн

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитом (кредитним лімітом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності.

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH).

Із довідки, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що між банком та ОСОБА_3 був підписаний кредитний договір, за яким було надано наступні кредитні картки: 06 жовтня 2008 року НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2009 року, 11 грудня 2009 року НОМЕР_3 з терміном дії до травня 2012 року та 01 серпня 2012 року НОМЕР_2 з терміном дії до грудня 2015 року.

В судовому засіданні представник банку пояснила, що 06 жовтня 2008 року ОСОБА_1 відкрив рахунок в банку, однак ним не користувався. 11 грудня 2009 року ним було підписано заяву та видано картку із кредитним лімітом, який позичальник використовував, а 01 серпня 2012 року ОСОБА_1 перевидано кредитну карту з терміном дії до грудня 2015 року.

Відповідно до пункту 3.1.3 Правил користування платіжною картою по закінченню терміну дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення терміну дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що кредитна карта, видана ОСОБА_1 була пролонгована до грудня 2015 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права у жовтні 2017 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 5.5 Правил користування платіжною карткою, за користування кредитом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Про застосування позовної давності ОСОБА_1 заявив клопотання 05 грудня 2017 року (а.с. 38).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна давність.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Таким чином, оскільки проценти за користування кредитом підлягали сплаті щомісячно, колегія суддів, враховуючи дату останньої проплати за кредитом, приходить до висновку про стягнення заборгованості за процентами в межах трирічного строку позовної давності. А оскільки тіло кредиту передбачено погасити не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці, розмір заборгованості за тілом кредиту підлягає стягненню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру кредиту (кредитного ліміту), що надається, зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку відповідно до пункту 4.9 договору. Якщо протягом 7 днів до введення змін банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови.

Із наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками до 31 грудня 2012 року нараховувалася за ставкою 36 %, з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року - за ставкою 30 %, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - за ставкою 34,80 %, а починаючи з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року - за ставкою 43,20 %.

Як вбачається із заяви підписаної ОСОБА_1 процентна ставка за кредитом становить 3 % на місяць (36 % на рік) на залишок заборгованості.

Однак, банк змінюючи процентну ставку та підвищуючи її з 01 квітня 2015 року до 43,20 % на рік, не надав суду докази про повідомлення позичальника про таке підвищення та відповідно, прийняття позичальником такої пропозиції кредитора.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся із клопотанням про застосування строку позовної давності, банк із позовом до суду звернувся у жовтні 2017 року, колегія суддів вважає за необхідне стягнути заборгованість за відсотками за процентною ставкою 3 % на місяць на залишок заборгованості за користування кредитом в межах строку позовної давності, що складає 2 853,36 грн. від суми заборгованості - 2 641,91 грн.

Згідно п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний виплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки термін дії кредитної картки встановлений до грудня 2015 року, а банк звернувся до суду в жовтні 2017 року, тобто поза межами строку спеціальної позовної давності, в позовній вимозі про стягнення штрафу (фіксована складова) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 3 372,36 грн. необхідно відмовити.

Звертаючись із позовом до суду, банк просив, крім іншого, стягнути з позичальника заборгованість за пенею та комісією в розмірі 4 400,00 грн., однак в позовній заяві не мотивував на якій правовій підставі просить здійснити таке стягнення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

З розрахунку заборгованості вбачається, що банк кожного місяця, починаючи із січня 2013 року нараховував суму «комісії та пені» в розмірі 33,26 грн, із лютого 2013 року - 50 грн, а із листопада 2013 року по вересень 2017 року - 100 грн.

В судовому засіданні представник банку суду пояснила, що такі платежі є комісією, однак порядок та підстави її нарахування пояснити не змогла.

Натомість, з долученої до матеріалів справи позивачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» вбачається, що комісія за кредитне обслуговування (щомісячна) - відсутня.

Комісія за зняття готівки в банкоматах і пунктах видачі готівки «ПриватБанк» становить 4 % від суми операції, в банкоматах інших банків України - 4 % + 5 грн/1 $, в закордонних банкоматах - 4 % + 30 грн/3 $.

Комісія за зняття власник коштів становить 1 % від суми операції.

Комісія за моніторинг неактивної карти (у випадку, якщо на рахунку є кошти клієнта у вигляді позитивного залишку і протягом 3-х місяців підряд операції по картці не здійснювалися) - в розмірі залишку коштів на картковому рахунку, але не більше 10 гривень (або еквівалент по курсу НБУ) в місяць.

Комісія за безготівковий платіж в системі internet-banking (Приват24) - 3 % від суми операції.

Проте така довідка з огляду на зміст розрахунку заборгованості, сама по собі не є підставою для нарахування певних сум фактично, оскільки передбачає можливі санкції у випадку порушень, тоді як фактичні підстави для нарахування «пені та комісії» банком не наведено, тому і в цій частині вимоги позову також є недоведеними.

У зв'язку з вищенаведеним рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № SAMDN50OTC001355661 від 11 грудня 2009 року в розмірі 2 641,91 грн - тіло кредиту та 2 853,36 грн - нараховані проценти, що разом становить 5 495,27 грн. В решті позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи часткове задоволення позову, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути пропорційно до задоволених вимог понесені ним судові витрати в сумі 308 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Болехівського міського суду від 12 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № SAMDN50OTC001355661 від 11 грудня 2009 року в розмірі 2 641,91 грн. - тіла кредиту та 2853,36 грн. нарахованих процентів, що всього складає 5495,27 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 308грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 березня 2018 року.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта