Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/8135/17

провадження № 61-186 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство Спільне підприємство «Партнер»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року у складі судді Сенька М. Ф. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року Приватне акціонерне товариствоСпільне підприємство «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 2 листопада 2005 року між сторонами укладено договір № 720 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов якого позивач взяв на себе обов'язки зі зберігання й охорони транспортних засобів власника в гаражі АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати. Умовами договору передбачено, що у випадку затримки оплати відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,5 % від суми затриманого платежу за кожен день прострочення. Відповідач порушив умови вказаного договору, здійснював щомісячні платежі не в повному обсязі за старими тарифами, а з 7 грудня 2016 року взагалі припинив оплату.

Посилаючись на викладене, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 19 290 грн, інфляційні втрати у сумі 1 645 грн 39 коп., пеню у сумі 30 131 грн 45 коп., судові витрати у сумі 1 600 грн, а всього - 52 666 грн 84 коп.

Відповідач заперечив проти задоволення позову, посилаючись на необгрунтованість заявлених позових вимог. Крім того, просив застосувати строк позовної давності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року позов ПрАТ СП «Партнер» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПрАТ СП «Партнер» 36 468 грн 14 коп. на погашення заборгованості за договором від 2 листопада 2005 року № 720 станом на 11 вересня 2017 року та 1 600 грн судового збору, а всього - 38 068 грн 14 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_4 не виконує належним чином своїх зобов'язань за договором, внаслідок чого виникла заборгованість з оплати послуг позивача, яка підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції. Крім того, у зв'язку з простроченням сплати щомісячного платежу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, розмір якої визначений умовами договору, в межах строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне рішення. Крім того, зогляду на те, що розмір неустойки в межах строку позовної давності становить 25 109 грн 95 коп., за відсутності апеляційної скарги позивача, а також враховуючи положення частини третьої статті 551 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку про можливість залишення рішення суду першої інстанції у вказаній частині без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що за умовами укладеного між сторонами договору сторони визначили розмір внеску за охорону автомобіля в сумі 350 грн. Суди не надали належної оцінки тому, що у справі відсутні будь-які додаткові угоди до вказаного договору щодо збільшення розміру щомісячних внесків, а також розрахунки, що є додатками до договору, за якими відповідач повинен був здійснювати платежі у сумі 700 та 1210 грн.

Від ПрАТ СП «Партнер» надійшов відзив на вказану касаційну скаргу, яку заявник просить відхилити та залишити без змін оскаржувані судові рішення, які ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, враховуючи всі фактичні обставини справи, у межах наданих повноважень, та судами правильно застосовано норми процесуального та матеріального права. Крім того, судами в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надано належну оцінку всім доказам у справі.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час ухвалення судових рішень) щодо законності та обґрунтованості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходив із того, що відповідно до пунктів 2.3, 3.2 укладеного між сторонами у справі договору підприємство виконує свої обов'язки зі зберігання й охорони майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків підприємством, з урахуванням змін у нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини з оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони. Розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах цього договору.

При цьому суд вважав, що сторони досягли згоди щодо ціни договору, тобто щомісячних платежів, які є залежними від умов, зазначених у пункті 2.3 договору.

Крім того, суд виходив із того, що згідно зі змістом договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

Встановлення в договорі права ПрАТ СП «Партнер» визначати розмір щомісячних платежів, їх можливої зміни та перелік факторів, що впливають на встановлення та зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони, як правильно вважав суд, відповідає вимогам частини другої статті 632 ЦК України та пунктам 15, 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, якими передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. На всіх автостоянках плата за довгострокове зберігання транспортного засобу справляється на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

У зв'язку з цим суд правильно вважав, що, укладаючи договір, сторони дійшли згоди про те, що розрахунок вартості послуг проводить позивач, розмір встановленого позивачем тарифу підлягає зміні, що відображається в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця, яка є невід'ємною частиною договору.

Вартість послуги в період дії договору визначається ПрАТ СП «Партнер», виходячи з витрат із забезпечення охорони транспортного засобу.

Так, наказом ПрАТ СП «Партнер» від 31 липня 2015 року № 88 у зв'язку із збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» за адресою: АДРЕСА_1 встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат у розмірі 700 грн. Вказаний наказ ґрунтується на плановій детальній калькуляції собівартості утримання 1м/м на автостоянці № 11 станом на 1 серпня 2015 року.

Відповідно до наказу ПрАТ СП «Партнер» від 30 грудня 2016 року № 131 згідно з плановою калькуляцією собівартості утримання охорони та експлуатації автостоянки № 11, із 1 січня 2017 року встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат у розмірі 1 210 грн за один гаражний бокс.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обгрунтованим є висновок місцевого суду, із яким погодився й апеляційний суд, про часткове задоволення позову ПрАТ СП «Партнер», і доводи касаційної скарги відповідача цих висновків не спростовують.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що у справі відсутні будь-які додаткові угоди до укладеного між сторонами у справі договору щодо збільшення розміру щомісячних внесків, а також розрахунки, що є додатками до договору, за якими відповідач повинен був здійснювати платежі у сумі 700 та 1210 грн, спростовуються змістом цього договору, за яким розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах цього договору. Крім того, згідно зі змістом договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик