Постанова

Іменем України

справа № 752/3485/17

провадження № 22-ц/796/2757/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

за участю секретаря - Синявського Д.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Чередніченко Н.П. від 17 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, в якому просив звільнити його від обов'язку утримувати дитину, яка продовжує навчання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів йому встановлено другу групу інвалідності; його звільнено із займаної посади фельдшера в тролейбусному депо; він потребує лікування з операційним втручанням; несе значні витрати по утриманню житла, в якому проживає, у зв'язку з чим неспроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та належного з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судом не враховано зміни щодо матеріального стану платника аліментів та погіршення його стану здоров'я. Суд першої інстанції, не враховувавши, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів ОСОБА_1 було призначено другу группу інвалідності, безпідставно не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме положення ст. 192 СК України.

Зазначав, що судом першої істанції було постановлено під сумнів характер його захворювання та необхідність проведення операції у зв'язку з цим. Судом не долучено до матеріалів справи докази на підтвердження заявлених вимог, оскільки стадія подання доказів завершилася, однак необхідність подання доказів про необхідність лікування з операційним втручанням виникла лише під час розгляду справи по суті. При цьому, судом також не враховано, що на сплату комунальних послуг витрачається 1 300 грн.

Вважав, що під час розгляду справи в суді першої інстації не доведено обставини, що ОСОБА_1 має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, проте суд визнав встановленими такі обставини.

Крім цього, під час розгляду справи в суді першої інстанції не було встановлено, що повнолітня донька у зв'язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, оскільки такі докази суду не надані (навчання оплачено та відсутня заборгованість).

За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.01.2018 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідачка не подала відзив на апеляційну скаргу.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Договору № 5 від 12.08.2016 донька сторін ОСОБА_5навчається в Київському національному університетіімені ОСОБА_6 за спеціальністю «Облік та аудит». Загальна вартість освітньої послуги становить50000,00 грн.

Відповідно до наказу № 514-32 від 01.06.2017 проведено індексацію вартості навчання в межах офіційно визначеного рівня інфляції Державною службою статистики України за 2016 рік (5%) для денної форми навчання відповідних рівнів вищої освіти.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньоїдитини, яка продовжує навчання. Стягнуто з ОСОБА_1на користь ОСОБА_2аліменти на утримання доньки ОСОБА_5в розмірі ј частки від усіх видів заробітку щомісячно, на період навчання дитини, починаючи з 20.09.2016 і до досягнення дитиною 23-х років.

Суд в своєму рішенні від 01.12.2016, визначаючи розмір аліментів на дитину, яка продовжує навчання, врахував вказані ОСОБА_1 обставини щодо його стану здоров'я та матеріального становища, а саме те, що на момент вирішення судом спору про стягнення аліментів ОСОБА_1 потребував лікування з операційним втручанням по заміні суглобу, та розмір доходу (заробітку), у зв'язку з чим і задовольнив позов частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.12.2016, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання, набрало законної сили.

Як пояснив представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 рішення суду про стягнення з нього аліментів не оскаржував. На час розгляду судом справи про стягнення аліментів не заперечував щодо надання дитині, яка продовжує навчання, матеріальної допомоги в розмірі, визначеному судом.

Згідно довідки АВ № 0652143 від 09.02.2017 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 06.02.2017 з ураженням опорно-рухового апарату. Інвалідність встановлено на строк до 01.03.2018 року.

Відповідно дозапису в трудовій книжціпозивача та ОСОБА_7 з наказу № 25 від 09.02.2017 ОСОБА_1 - фельдшера з проведення передрейсового огляду водіїв Комунального підприємства «Київпастранс» звільнено з роботи 10.02.2017 за угодою сторін у відповідності до п. 2 ст.36 КЗпП України.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 потребує лікування, а саме проведення операційної заміни суглобу.

Згідно довідки розмір пенсії, яку отримує ОСОБА_1, становить 2700,00 грн.

Встановивши дані правовідносини та застосувавши відповідні норми матеріального права, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для звільнення ОСОБА_1 від обов'язку утримувати дитину, яка продовжує навчання, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 76, 81 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків та ухвалив законне рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є звільнення від обов'язку утримувати дитину.

Питання звільнення особи від обов'язку утримувати дитину регламентовано статтею 188 СК України.

Так, відповідно до статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

Таким чином, доведенню підлягають обставини, що дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції позивач у відповідності до вимог ст. 76, 81 ЦПК України не надав належних доказів на підтвердження заявлених вимог.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_5 отримує дохід, який набагато перевищує дохід кожного з батьків, зокрема, що отримує стипендію або працевлаштована і отримує заробітну плату.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог є обґрунтованим та узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами, норми матеріального права судом застосовано правильно.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами, а саме положення ст. 192 СК України.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував на те, що після ухвалення рішення його стан здоров'я значно погіршився, а саме йому встановлено другу групи інвалідності, причина якої ураження опорно-рухового апарату; потребує лікування з операційним втручанням; 10.02.2017 був звільнений з роботи, у зв'язку з чим втратив можливість утримувати себе та надавати матеріальну допомогу своїй дитині, яка продовжує навчання.

Крім цього, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував на те, що єдиним його доходом є пенсія в розмірі 2 700 грн., а також він сплачує витрати на житлово-комунальні послуги у розмірі 1 300 грн.

За наведених обставин ОСОБА_1 вважав, що він підлягає звільненню від обов'язку утримувати дитину, яка продовжує навчання, з підстав, передбачених ст. 192 СК України.

Колегія суддів приймає до уваги наведені позивачем обставини щодо погіршення його стану здоров'я та зміни матеріального стану, та поряд з цим зазначає про те, що наведені обставини, як обґрунтування позовних вимог про звільнення від обов'язку утримувати дитину, є підставами для зменшення визначеного судом розміру аліментів.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, звертаючись до суду з позовом позивач посилаючись на обставини погіршення матеріального стану, не просив зменшити, визначений судом розмір аліментів, а заявляв вимоги про звільнення від сплати аліментів.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України розглянув справу та вирішив спір в межах заявлених позивачем вимог про звільнення від сплати аліментів.

За наявності обставин, на які вказує позивач, він не позбавлений права звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, визначеного судом.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що його звільнено з роботи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дані обставини також не можуть бути підставою для звільнення ОСОБА_1 від обов'язку утримувати дитину, яка продовжує навчання, оскільки факт отримання позивачем пенсії у розмірі 2 700,00 грн. не доводить того,що дохід дитини перевищує дохід батька.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції долучено до справи відзив на позов особи, яка не бере участі у справі, а саме доньки ОСОБА_5, оскільки такі дії суду не призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що в суді першої інстанції не доведено обставини, що ОСОБА_1 має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини, а також обставини, що дитина, у зв'язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, оскільки дані обставини підлягають доведенню у справі про стягнення аліментів, а у справі, яка переглядається, предметом позову є звільнення від сплати аліментів.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 22 березня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А.Кравець