АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1864/18 Справа № 204/2139/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вона є добросовісним володільцем домоволодіння № 92 по вул. Гавриїла Розанова в м. Дніпрі після смерті свого чоловіка, починаючи з 25 листопада 2009 року і дотепер. Дане домоволодіння було збудовано її свекром ОСОБА_5, померлим 28 листопада 2007 року та свекрухою ОСОБА_6, померлою 12 травня 1999 року, на підставі договору «про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до пяти включно» з Краснопільською селищною радою від 28 травня 1957 року, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська 17 червня 1957 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2-4627. 2 липня 1987 року між нею та сином власників домоволодіння ОСОБА_7, померлим 25 листопада 2009 року, було укладено шлюб. Після укладення шлюбу вона стала проживати спільно з чоловіком в родині свекрів у належному їм домоволодінні. В цьому ж домоволодінні народились відповідачі рідні онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_5, померлого 28 листопада 2007 року, її чоловік ОСОБА_7 прийняв дане спадкове майно в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, але за видачею на своє імя свідоцтва про право на спадщину за життя не звертався, а невдовзі 25 листопада 2009 року помер. Таким чином, в домоволодінні залишилось вона та відповідачі. Залишившись з дітьми господарювати в домоволодінні, вона прийняла на себе весь тягар по утриманню даного нерухомого майна: здійснювала догляд, робила поточний ремонт комунікацій, сплачувала рахунки по комунальних витратах, вживала заходи щодо забезпечення охорони, тобто відкрито і добросовісно заволоділа цим майном.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння № 92 по вул. Гавриїла Розанова в м. Дніпрі, що складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудови літ. А1-1, підвалу літ. під А-1, ганку літ. А, підвалу літ. під а, навісу літ. З, сараю (тимч.) літ. Ж, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, убиральні літ. Г, сараю літ. Д, погребу з шийкою літ. Е, споруд № 1-8 та І.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2 жовтня 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача була залучена Дніпровська міська рада.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав необґрунтованими позовні вимоги з тих підстав, що в ході розгляду справи було встановлено, що позивач не володіла спірним домоволодінням протягом десяти років, а з матеріалів справи убачається, що фактично у позивача виникли правовідносини щодо спірного нерухомого майна , які регулюються Книгою шостою ЦК України.

14 грудня 2017 року з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_2, яка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з статтями 4, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту субєктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення(визнання) порушених(оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, право якої порушено, може скористатися відповідно до статті 16 ЦК України, не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих за № 216 від 24 травня 1957 року ОСОБА_8 було виділена земельна ділянка площею 1000 кв.м. за адресою: вул. Будьонного, 12 в с. Краснопілля. Нині «вул. Будьонного, 12» перейменована на «вул. Гавриїла Розанова, 92». Впродовж з 1957 року по 1959 рік ОСОБА_5 побудував будинок за вищевказаною адресою та отримав акт прийняття індивідуального житлового будинку у експлуатацію, однак в подальшому даний акт у Дніпропетровському МБТІ не зареєстрував, та право власності на житловий будинок за собою не встановив.

28 листопада 2007 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на вище вказане домоволодіння. Спадкоємцем першої черги був його син ОСОБА_7, який на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем. ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після смерті батька, так як протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не заявив про відмову від неї, однак правовстановлюючі документи не оформлював.

Спадкоємцем першої черги за законом був ОСОБА_7 син спадкодавця. Однак у встановлений законом строк він не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але на момент смерті батька він проживав та був зареєстрований у спадковому будинку, проте свідоцтво про право на спадщину за законом не отримував.

25 листопада 2009 року помер ОСОБА_7 Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається зі спадкового домоволодіння № 92 по вул. Гавриїла Розанова в м. Дніпрі. Спадкоємцями першої черги за законом є його дружина ОСОБА_2 та його діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може бути добросовісним набувачем, оскільки вона є спадкоємцем за законом на спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_7, тобто існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння спадкування, що дає підстави вважати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Отже, задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не доведені зазначені нею підстави для задоволення її позовних вимог.

Також, наведене вище свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на домоволодіння за набувальною давністю з огляду на її обізнаність про те, що вона є спадкоємцем за законом на це домоволодіння.

ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції зазначала, що саме вона є спадкоємцем (правонаступником) свого померлого чоловіка, який в свою чергу, є спадкоємцем (правонаступником) свого померлого батька.

Як встановлено судом апеляційної інстанції і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 07 травня 2012 року звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_7, проте, державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва з підстав пропуску встановленого законом шестимісячного строку звертання в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини, і рекомендовано звернутися до суду з позовом для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини задоволено.

Визначено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 додатковий строк в три місяці для прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_7, померлого 25 листопада 2009 року з дня вступу рішення до законної сили.

Рішення вступило в законну силу 27 березня 2012 року.

Таким чином, у позивачки виникли правовідносини щодо спірного нерухомого майна, які регулюються Книгою шостою ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що має місце спір про спадкове право, а не про право власності саме за набувальною давністю.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставою для задоволення позову та визнання права власності на спадкове майно за набувальною давністю, не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

Судові витрати понесені сторонами в зв»язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

ОСОБА_9