Головуючий в 1 інстанції Скрипниченко Т.І.
Доповідач: Зайцева С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„06" березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів:Пономарьової О.М., Попової С.А.

за участю секретаря:Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права на обов'язкову частку у спадщині,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, обгрунтовуючи вимоги тим, що йому, його матері та батьку по 1/3 частки кожному належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право власності на житло . Державний нотаріус, видавши свідоцтво про право власності в цілій частині за заповітом відповідачу ОСОБА_4 ,який є його рідний братом , після смерті матері ОСОБА_6,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, порушив вимоги ст.1241 ЦК України, згідно з якою право на обов*язкову частку у спадщині гарантовано йому як інваліду 3 групи. З підстав, передбачених ст.1301 ЦК України , просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03 грудня 2010 року , видане ОСОБА_4 державним нотаріусом першої Маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та визнати за ним права власності на обов*язкову частку у спадщині, після смерті матері .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 03 грудня 2010 року за заповітом, посвідченого державним нотаріусом першої Маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, виданого на ім*я ОСОБА_4 про прийняття спадщини у вигляді 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в частині визначення розміру частки спадщини. Визнано за ОСОБА_5 право на обов*язкову частку у спадщині, після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/18 частки спадкового майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з*ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що позивач ще у 2009-2010 роках знав про отримання ним правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину, оскільки при оформленні вказаного свідоцтва виготовлявся новий технічний паспорт, для чого технік з БТІ в присутності позивача оглядав квартиру, крім того, в квартирі знаходився правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на житло, яке він брав у брата, щоб надати його ксерокопію нотаріусу, проте ніяких претензій до нього позивач не пред*являв. Також зазначає, що суд не з*ясовував обставини отримання ним оспорюваного свідоцтва, причину, чому позивач його не оспорював продовж строку позовної давності. Судом не враховано, що предметом спору є правовставлюючий документ на його ім*я, про який позивач багато років знав, та захисту в даному випадку підлягало не абсолютне право позивача, а його право на визначену частину спадщини, яка вже була оформлена на його ім*я. Суд також не застосував вимоги абзацу другого ч. 1 ст. 1241 ЦК України, відповідно до якого розмір обов*язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між спадкоємцями на обов*язкову долю та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, та не роз*яснив йому в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України право на пред*явлення відповідного позову.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_9 просили залишити апеляційну скаргу без задоволення. Підтримали доводи відзиву на апеляційну скаргу, відповідно якого, ОСОБА_5 зазначив, що в судовому засіданні було встановлено та підтверджено матеріалами справи , що на час прийняття спадщини ОСОБА_4 за заповітом матері у вигляді 1/3 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 позивач проживав за вказаною адресою та був зареєстрований у встановленому порядку . На день видачі свідоцтва на спадщину за заповітом від 03 грудня 2010 року скаржнику його рідному брату ОСОБА_5 було достовірно відомо про інвалідність позивача, але ж відповідач про це нотаріусу не повідомив,що призвело до позбавлення ОСОБА_5 права на оформлення обов*язкової частки спадкового майна,незважаючи на ті обставини,що позивач увесь час ,за життя батьків та після їх смерті проживає у спірній квартирі та він фактично прийняв спадщину у вигляді обов*язкової частки, у визначеному законом порядку не відмовився від неї. У апеляційній скарзі зазначено щодо порушення прав скаржника на допит у судовому засіданні свідків,проте матеріали справи не містять відповідного клопотання ОСОБА_10,таке клопотання він не заявляв ,тому таке питання не обговорювалось у судовому засіданні. Посилання скаржника на відносини ОСОБА_5 з батьками ,не заслуговують на увагу ,оскільки скаржник відноситься до брата з неприязню і обумовлює його .

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 № 2147-VIII, який набрав чинність 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає,що скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того,що позивач на час відкриття спадщини фактично мешкав у спірній квартирі разом із спадкодавцем, тобто прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_6, у розумінні ст. 1268 ч.3 ЦК України, є інвалідом ІІІ групи, від прийняття спадщини не відмовлявся, тому має право на обов*язкову частку спадкового майна, незалежно від змісту заповіту, а саме половину частки, яка належала б кожному з спадкоємців у разі спадкування за законом. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 повинні були бути ОСОБА_11 - чоловік померлої , сини померлої позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 Спадкове майно складається з 1/3 частки трьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 тобто 1/3 від 1/3 частки, що складає 1/9, відповідно половина від належної частки - 1/9 за законом складає 1/18 частки.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі є рідними братами .

ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_5 по 1/3 частки кожному належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право власності на житло від 26 квітня 1999 року .

Мати сторін ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно довідки МСЕК серія ДОН-07 № 101636 з 16 березня 2009 року ОСОБА_5 є інвалідом ІІІ групи, безстроково, причина інвалідності: травма пов*язана з виконанням військової служби.

З матеріалів спадкової справи , відкритої після смерті ОСОБА_6, вбачається , що 04 грудня 2009 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до першої Маріупольської державної нотаріальної контори Донецької області із заявою про прийняття спадщини на його ім*я за заповітом матері ,посвідченим 26 серпня 2005 року за реєстровим № 5-1486. В заяві зазначив,що спадкоємцем відповідно ст.1241 ЦК України є чоловік спадкодавця ОСОБА_11, який відмовився від отримання обов*язкової частки у спадщині,про що свідчить заява від 04 грудня 2009 року,реєстровий № 9-1692. Відомості про іншого спадкоємця сина померлої ОСОБА_5 відсутні. Між тим міститься особистий рахунок на квартиру у якому зазначена реєстрація позивача ОСОБА_5 з липня 1988 року . У заяві ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом зазначені відомості про відмову від обов*язкової частки у спадщині чоловіка спадкодавця ОСОБА_11 Відомостей про встановлення інших спадкоємців, які мають право на спадщину матеріали спадкової справи не містять.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, інваліди І-ІІІ групи, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов*язкова частка).

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи ,що позивач ОСОБА_5 , який визнаний інвалідом 3 групи з 16 березня 2009 року,проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини,фактично вступив в управління спадковим майном ,про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6,померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України не заявляв,правильним є висновок суду першої інстанції про прийняття позивачем спадщини, що складається з обов*язкової частки від 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, враховуючи,що свідоцтво про право на спадщину було видане лише ОСОБА_4, законним та обґрунтованим є висновок суду про наявність підстав ,передбачених ст.1301 ЦК України , для визнання його частково недійсним з підстав порушення прав позивача у зв*язку з його видачею.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи.

При цьому суд правильно відхилив посилання відповідача щодо відсутності у позивача права на спадкування після смерті матері та батька, бо останній не надавав належний догляд за батьками, ображав їх, оскільки не надано жодного рішення суду щодо усунення позивача від права на спадкування, при цьому по вказаному спору суд не вирішував питання щодо права на спадкування позивача після смерті батька. Також суд правомірно відхилив посилання відповідача на застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки позивач є таким, який прийняв спадщину після смерті матері, відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, на спростування доводів позивача відповідачем суду доказів не надано.

Доводи скаржника на те,що суд першої інстанції не роз*яснив йому в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України право на пред*явлення відповідного позову ,не ґрунтуються на вимогах процесуального законодавства, чинного на час розгляду справи ,щодо загальності сторін та рівності процесуальних прав і обов*язків .

Також не є слушними доводи скаржника щодо не застосування судом вимог абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України ,оскільки вказана вимога містить бланкетну норму стосовно того ,що розмір обов*язкової частки у спадщині може бути змінений (лише в бік зменшення) за рішенням суду ,який має розглянути дані про відносини між такими особами та спадкодавцем .

Допитаний у судовому засіданні, як свідок згідно ст.ст.230,234 ЦПК України ,за його згодою відповідач ОСОБА_4 встановлені судом першої інстанції обставини щодо відсутності у позивача права на спадкування після смерті батьків ,через неналежний догляд не спростував , та допустимими доказами не довів . Доводи відповідача у вказаній частині ґрунтуються на припущеннях.

Проте, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим ,підтвердив , що фактично з дня отримання позивачем травми знав про стан його здоров*я та про встановлення 3 групи інвалідності. Нотаріусу при оформленні спадщини за заповітом матері про це не повідомляв ,оскільки виконував вимоги відповідно переліку нотаріуса про надання документів.

Зі змісту позову вбачається,що позивачу про порушення його прав, що після смерті матері ОСОБА_6 відповідач отримав свідоцтво про право спадщину за заповітом,стало відомо на теперішній час ,оскільки відповідач звернувся у липні 2017 року з позовом про встановлення порядку користування квартирою, до цього відповідач погрожував йому у позбавленні житла . Фактично погрози на його адресу з боку відповідача почалися після смерті батька ОСОБА_11,який помер 23 листопада 2016 року . Після смерті батька позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 липня 2017 року на 1/12 частку квартири , як обов*язкову частку спадщини. Ці обставини відповідачем при наполяганні про застосування строку позовної давності не спростовано.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частина 1 статті 261 ЦК України закріпляє загальне правило встановлення початку моменту перебігу сроку позовної давності . Воно передбачає ,що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За першим випадком право особи може бути порушене,однак вона об*єктивно може не знати про таку обставину. Тому закон для захисту прав потерпілої особи передбачає відлік строку позовної давності не з часу порушення самого права, а з моменту поінформованості особи про таке порушення,що може значно відрізнятися за часовим проміжком. Другий юридичний факт з виникнення якого закон пов*язує початок перебігу строку позовної давності,стосується не об*єктивних - особа довідалася про порушення права, а суб*єктивних чинників - особа могла довідатися про порушення свого права .

Аналіз частини першої статті 261 ЦК України дозволяє прийти до висновку ,що з настанням будь-якої з альтернативних обставин, зазначених в ній, починається перебіг строку позовної заяви.

Як вбачається зі справи ,позивач пред*явив позов до суду 07 серпня 2017 року ,тобто в межах строку позовної давності ,передбаченого ст.257 ЦК України.

За таких обставин ,апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо не з*ясування судом оспорювання правовстановлюючого документа на його ім*я продовж строку позовної давності,оскільки позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Доводи скаржника щодо пропуску строку позовної давності позивачем не грунтуються на законі.

Доводи скаржника щодо виготовлення нового технічного паспорту,огляду квартири техніком БТІ у присутності позивача , свідомість позивача про виготовлення документів для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, належними та допустимими доказами не підтверджені. Натомість у судовому засіданні встановлено,що у сторін виникли неприязнені стосунки , відповідач як за життя батьків мав, так і на теперішній час має вільний доступ до спірної квартири та до будь-яких документів на квартиру ,а тому відсутні підстави вважати,що свідоцтво про право власності на житло з відміткою вчиненою державним нотаріусом 03 грудня 2010 року , що за цим документом на 1/3 частку видано свідоцтво про право на спадщину, було саме у позивача. Вказаного відповідач не довів .

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 03 грудня 2010 року за заповітом , оскільки з його видачею порушуються права позивача ,та свідоцтво видане з порушенням вимог закону, оскільки позивач має право на обов*язкову частку у спадщині ,після смерті матері ,яке не втратив .

Отже, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що відповідач не надав переконливих доказів, які б спростовували доводи позивача .

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції ,в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,за наявними в справі доказами ,апеляційний суд визнає ,що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв*язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, з обчисленням строку з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст постанови складений 12 березня 2018 року .

Судді: