АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року місто Київ.

Справа № 757/48364/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/2682/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Іванченка М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року, у складі судді Москаленко К.О. (інформація про час постановлення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня) в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відсотків в порядку ст. 625 ЦК України,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

22.12.2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просив стягнути суму боргу за договором позики 136 604,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 2 875 514грн. 20 коп., 3% річних в розмірі 211 763 грн. 84 коп. та інфляційні втрати в розмірі 103639,76 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 2 181 616 грн. 94 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він надав у борг відповідачу кошти в сумі 136 604,00 доларів США. Про отримання в борг вказаної суми відповідач написав розписку, згідно якої відповідач зобов'язався повернути кошти до 31.12.2012 року. Оскільки відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказану суму позики в гривневому еквіваленті та суми передбачені ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 136 604,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 15.06.2015 (1 долар США=21,05грн.) складає 2 875 514,20 грн., три відсотки річних в розмірі 211 763 грн. 84 коп., усього 3 087278 ( три мільйони вісімдесят сім тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 04 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат судовий збір в розмірі 6 090 (шість тисяч дев'яносто) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В скарзі вказував на те, що заочне рішення не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент прийняття рішення), та вимогам ст. 263 ЦПК України (в редакції, що діє в даний час). Зазначив, що розписка не містить жодних посилань, а ні на природу виникнення заборгованості, а ні наявність будь-яких істотних умов, які дають змогу визначити правовідносини, що виникли між сторонами цього спору, як правовідносини позики. Тобто суд не мав права застосовувати ст. ст. 1046, 1047 ЦК України до спірних правовідносин. Будь-яких доказі на підтвердження укладення між сторонами саме договору позики, позивачем не надано. Зміст розписки не встановлює (а позивач додатково нічим не підтверджує) природу правовідносин, що виникли між сторонами, як позику, а тому не можна застосовувати наслідки, що передбачені для договору позики. Зміст розписки, не встановлює конкретного строку повернення заборгованості. Проте встановлює умову, після реалізації якої, у відповідача виникає обов'язок по поверненню заборгованості. При цьому жодних доказів про настання такої умови позивачем не надано. Також зазначав, що дата 31 грудня 2012 року, жодним чином не може бути кваліфікована як дата повернення заборгованості, оскільки за змістом розписки, стосується сприяння в продажу будинку.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримав.

Представник позивача доводи скарги заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що 11.07.2012 року відповідач ОСОБА_4 надав позивачу розписку, відповідно до якої зазначив, що має заборгованість перед позивачем в сумі 136604 Долари США, та бере на себе зобов'язання повернути вказані кошти після продажу будинку , який знаходиться в АДРЕСА_1, що належить його дружині ОСОБА_5. Також в розписці зазначено, що ОСОБА_3 сприяє в продажу будинку та земельної ділянки на якій він знаходиться до 31 грудня 2012 року. Крім того, була вказана орієнтовна вартість продажу 4 000000 Долари.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача пояснив, що ОСОБА_4 дійсно отримав від позивача суму грошей зазначену в розписці, та визнає свій обов'язок по їх поверненню, проте, вважає, що строк виконання зобов'язань не настав. На жодні інші правовідносини, що виникли між сторонами представник відповідача не вказав ні в апеляційній скарзі ні в судовому засіданні апеляційного суду.

Враховуючи зміст розписки, та пояснення представника відповідача в судовому засіданні, апеляційного суду, колегія суддів приходить до висновку, що суд вірно встановив наявність між сторонами правовідносин позики, які регулюються ст.ст. 1046, 1047 ЦК України.

Доводи скарги про недоведеність позивачем боргових зобов'язань за договором позики є безпідставні з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 526, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Так, як з письмової розписки наданої відповідачем та пояснень представника відповідача вбачається, що позивач передавав відповідачу кошти , який визнає обов'язок по їх поверненню, - між сторонами , відповідно до ст. 1046 ЦК України виникли правовідносини позики.

Відповідач свої зобов'язання за Договором позики перед позивачем не виконав, жодних дій для здійснення продажу будинку не вчиняв, а відповідно такий продаж до 31.12.2012 року не відбувся. Грошові кошти відповідач позивачу не повернув до цього часу, що не заперечував представник відповідача в апеляційному суді.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач порушує права позивача не повертаючи йому борг, а відповідно зобов'язаний сплатити за прострочення виконання грошового зобов'язання 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України.

Доводи представника відповідача з приводу того, що строк повернення грошових коштів іще не настав, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 251 ЦК України :

1. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

2. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

3. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 252, 254 ЦК України:

1. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

2. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

1. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається зі змісту розписки, строку повернення боргу встановлено не було.

Позивач 12 квітня 2013 року надіслав відповідачу вимогу про повернення боргу, що підтверджується квитанцією про оплату поштового відправлення та штампом поштового відділення про прийняття претензії позивача.

Проте відповідач борг не повернув до цього часу.

З огляду на аналіз вищенаведених норм права, які регулюють поняття строку та терміну, суд приходить до висновку, що між сторонами не було встановлено конкретного строку повернення грошей, а тому обов'язок їх повернути у відповідача виник з дня направлення йому вимоги позивачем.

Суд не бере до уваги твердження представника відповідача, що борг останній повинен повертати лише після продажу будинку його дружини, тому, що вказана подія не може вважатись такою, що неминуче має настати. Сторони посилаючись в договорі на цю подію, також визначили, що такий продаж за сприяння позивача має здійснитись не пізніше 31 грудня 2012 року.

Як було встановлено з пояснень представників сторін, будинок про продаж якого зазначено в договорі, відповідачу не належав та не належить, не введений в експлуатацію, право власності на землю також не належить відповідачу, а відповідно останній жодним чином не може впливати на те, щоб такий продаж взагалі будь-коли відбувся.

На даний час ні відповідач ні позивач жодним чином не можуть забезпечити здійснення такого продажу, що не заперечувалось представником відповідача.

Оскільки відповідач визнає, що зобов'язаний повернути борг, та з врахуванням того, що позивач висунув таку вимогу, суд приходить до висновку, що відповідач порушує права позивача не повертаючи грошові кошти, а відповідно права останнього підлягають захисту, шляхом їх стягнення в судовому порядку. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних від суми боргу, що передбачено ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі відсутні доводи, щодо невірного обрахунку судом 3% річних, які зобов'язаний сплатити відповідач.

Інші доводи скарги на правильність постановленого рішення не впливають.

Рішення суду постановлене на повно з'ясованих обставинах, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 14 березня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.