Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2018 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якої виступає представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та виділення частки будинку в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 23 лютого 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 07 березня 2018 року.

ОСОБА_1, в інтересах якої виступає представник ОСОБА_2, звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та виділення частки будинку в натурі.

Позовні вимоги мотивовані тим, 29 червня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. У даному шлюбі у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту укладення шлюбу та народження сина з 1995 року позивач спільно з відповідачем проживає в житловому будинку за адресою м.Ужгород, вул.Кошута, 9. За усною домовленістю між ними, як подружжям, з громадянкою ОСОБА_6, вони безоплатно винаймали в неї даний будинок, натомість взамін повинні були спільно, за рахунок спільних коштів та спільних зусиль, довічно за нею доглядати. Таким чином, в даному будинку вони проживали в період з 1995 року й власне по теперішній час. В 1999 році, після смерті ОСОБА_6, відповідач, на думку позивачки дивним шляхом, успадковував зазначений будинок з надвірними будовами, про що останньому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії АВЕ №686841, посвідчене державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

В 2012 році сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 різко погіршились, внаслідок чого 31 липня 2012 року їх шлюб за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було розірвано. Після розлучення позивачка разом з сином та відповідачем залишились проживати в зазначеному вище будинку та продовжують вести спільне господарство. У відповідності із житловим правом (як колишнє подружжя) продовжують проживати в ньому та утримувати його. Разом з тим, спираючись виключно на свідоцтво про право на спадщину, відповідач категорично не визнає право ОСОБА_1 у відповідності до ч.1 ст.62 СК України претендувати на частку в даному будинку, так як вона впродовж всього їх сімейного життя, так само як і відповідач, вкладала в цей будинок свої кошти, внаслідок чого він істотно збільшився у своїй вартості, а тому в порядку ст.3 ЦПК України та ст.62 СК України ОСОБА_1 вирішила звернутися до суду для захисту свого невизнаного права про визнання даного будинку обєктом спільної сумісної власності подружжя та виділення їй частки в даному майні.

Позивач вказує, що з моменту укладення шлюбу з відповідачем, в період з 1995 - 2012 року будинок, в якому вони весь час проживали, внаслідок спільних трудових та грошових затрат, істотно збільшився у своїй вартості та змінився в якісних характеристиках. До 1995 року даний будинок знаходився у незадовільному стані та потребував капітального ремонту, в ньому не було ні центрального опалення, ні газопроводу, відсутнє неналежне водопостачання (на підтвердження чого, згідно технічного паспорту на території будинку знаходиться колодязь). За час їхнього спільного проживання з відповідачем у шлюбі цей будинок практично повністю був перепланований, здійснений капітальний ремонт всередині та в дворі будинку. Це доводиться рядом документальних доказів (накладними) та свідченнями свідків. Таким чином, даний будинок потребував не тільки внутрішнього та зовнішнього оздоблення, але й фактично повної реконструкції (перепланування), зокрема: в період 2008-2009 рр. було проведено повне перепланування внутрішньо розташування житлових та господарських приміщень будинку, повязаних із збільшенням кількості житлових кімнат з 2-х до 3-х, а також було проведено повне перепланування з кухні та ванної кімнати - на дитячу кімнату, а з санвузла та кладової перебудували у велику ванну кімнату. Все це відбувалося шляхом демонтажу старих цегляних стін (2-х) та вимуровуванням нових стін. Таким чином, були утворені одна нова кімната, трохи зменшене інше приміщення - кухня та повністю новопобудована ванна кімната, що доводиться свідченнями (майстра) - свідка ОСОБА_8, зі свідчень якого, витрати на роботу та матеріали становили близько 1100,00 доларів США і, з його слів, витрати несла безпосередньо сама позивачка; в 2000 році було по-новому проведено всі комунікації та перепланування внутрішніх інженерних мереж Так, проведено роботи по повній заміні труб та газифікації даного будинку, що доводиться відповіддю з ПАТ «Закарпатгаз», згідно якої, по проектній документації та «техумов» по газифікації будинку в м.Ужгороді, по вул.Кошута, 9, були проведені роботи на загальну суму - 5592,00 грн. З свідчень свідка ОСОБА_9 слідує, що в період 2008-2009 р.р. останній проводив роботи по зміні всіх труб по водопостачанню та проведенню заміни каналізації в будинку, що за його попередніми підрахунками (матеріали, робота майстра) становило близько 1000 дол.США, а також підтверджує той факт, що розраховувалась з ним саме позивачка ОСОБА_1; доказами того, що в період з 2001 - 2008 р.р. були значні вкладення в капітальний ремонт спірного будинку по внутрішнім будівельним роботам є накладні приватних підприємців ОСОБА_10, ОСОБА_11 (ТОВ «Алегро-М»), а також додаткові свідчення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, згідно яких безпосередньо позивачкою було придбано будівельних та оздоблюваних матеріалів на загальну суму 71859,35 грн.; в 2000-2001 рр. спільними коштами позивачки з відповідачем також був перебудований сарай та згідно відповіді з КП «БТІ м.Ужгорода» вих.№86 від 14.02.2013 року на території будинку по вул.Кошута, 9 в м.Ужгороді, є наявна самовільно прибудована прибудова до сараю загальною площею - 14,3 м.кв.

Для розуміння обєму істотного збільшення у своїй вартості та якісного покращення будинку, позивачем також наведено перелік виконаних будівельних робіт: проведено газопостачання до будинку; повністю було замінено каналізацію в будинку та на подвірї; проведено новий водогін; в будинку було повністю змінено розташування кімнат, шляхом демонтування стін; в кімнатах було встановлено автономне опалення та змінено частково електропроводку; відремонтовані вікна та змінені міжкімнатні двері; покладені нові кахлі на стінах та підлозі у ванній кімнаті та кухні; змінено покриття на підлозі в кімнаті; відремонтовано перекриття на будинку, покладено нову штукатурку, що додатково, на думку позивача, доводить обсяг покращень будинку та спростовує безпідставні твердження відповідача, що нібито будинок незначною мірою покращився, і зовсім не відповідає дійсності.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто у даній статті Сімейного кодексу передбачено перетворення за певних умов правового режиму майна, яке належало одному з подружжя, з обєкта права особистої власності у обєкт права спільної сумісної власності. Підставою для цього є спільні грошові (або) трудові затрати дружини та чоловіка чи затрати другого з подружжя, що має місце у нашому випадку. Зазначає, що зважаючи на вагомий об'єм проведених робіт по будинку його вартість істотно збільшилася, а тому маю право на частку у даному будинку, як об'єкту спільної сумісної власності.

Аналогічна норма міститься у Кодексі про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року, який діяв ще на час подружнього життя та виникнення спірних правовідносин. Так, ст. 25 цього Кодексу передбачено якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, позивач вважає, що в період її спільного проживання з відповідачем у шлюбі, внаслідок спільних трудових та грошових затрат, їх будинок істотно збільшився у своїй вартості, тому на підставі ч.1 ст. 62 СК України, за рішенням суду може бути визнаним обєктом спільної сумісної власності подружжя, а у відповідності до ч.1 ст.71 СК України може бути поділеним між колишнім подружжя в натурі. Застосовуючи вимоги тієї ж самої статті, ОСОБА_1 просить взяти до уваги ту обставину, що вона зі своїм сином не мають іншого житла, а тому вважає, що заміна правового статусу будинку, що знаходиться за адресою м.Ужгород, вул.Кошута, 9, в порядку ч.1 ст.62 СК України з обєкту особистої приватної власності відповідача на обєкт спільної сумісної власності подружжя - є цілком законною.

ОСОБА_1 вказує, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого відповідачеві 21.12.1999 р., успадкований ним будинок в м.Ужгороді по вул.Кошута, 9, знаходиться на земельній ділянці площею 0,526 га. за тією ж самою адресою. Таким чином, з моменту отримання відповідачем даного свідоцтва про право на спадщину, земельна ділянка перейшла в їх з ним спільне користування, як подружжя. Після нетривалого часу, особисто позивач, за згодою відповідача, розпочала процедуру по оформленню права власності на дану земельну ділянку, однак з причин різкого погіршення їх з відповідачем відносин, вона так і не отримала державний акт про право власності на землю.

Відповідно до ст.30 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить: визнати житловий будинок з надвірними будовами, що знаходиться в м.Ужгороді, по вул.Кошута, 9, Закарпатської області - обєктом спільної сумісної власності подружжя; поділити житловий будинок з надвірними будовами, що знаходиться в м.Ужгороді, по вул.Кошута, 9, із визначенням часток, що належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю: виділивши позивачу - ОСОБА_1 у власність частку з житлового будинку, що знаходиться в м.Ужгороді по вул.Кошута, 9, яка буде складатись з 1-єї житлової кімнати площею - 15,3 м.кв. та дитячої кімнати площею - 7,4 м.кв.; виділивши відповідачу - ОСОБА_3 у власність частку з житлового будинку, що знаходиться в м.Ужгороді по вул.Кошута, 9, яка буде складатись з 1-єї житлової кімнати площею - 22,5 м.кв. та всіх підсобних приміщень до будинку загальною площею 14,3 м.кв.(сарай, котельня).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Крім того, просив врахувати, що з підстав зазначених в даній позовній заяві, а саме ст.. 62 СК України, позивач з позовом до відповідача не зверталась. В суді розглядалась справа за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності за рахунок її компенсаційних витрат на проведення капітального ремонту будинку та грошових коштів вкладених до сімейного бюджету.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільної справи за № 712/21361/12, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За правилами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 червня 1995 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_14 (дошлюбне прізвище Кузьма) ОСОБА_15 було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради актовим записом №349. 9 листопада 1995 року у подружжя народився син ОСОБА_16.

31 липня 2012 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №712/12313/12 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, сина ОСОБА_5 залишено проживати при матері.

За час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 21.12.1999 року державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-5068, ОСОБА_3 на підставі заповіту спадкодавця ОСОБА_6 (померлої 01.02.1998 р.) від 14.07.1993 року прийняв спадщину на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Ужгороді, по вул.Кошути, 9. Вказаний житловий будинок в цілому: цегла, під літ.А, дві кімнати, житловою площею 37,6 кв.м., загальнокорисною 68,4 кв.м., з надвірними спорудами: сарай Б, 1-4 огорожа, №5 колодязь, розташований на земельній ділянці розміром 526 м.кв.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що вказаний житловий будинок може бути визнаний обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона впродовж всього їх з відповідачем сімейного життя так само, як і ОСОБА_3 вкладала в цей будинок свої кошти, внаслідок чого він істотно збільшився у своїй вартості.

Відповідно до положень ст.368 ЦК України та ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно статті 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно розяснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом..

В пункті 24 даної Постанови Верховний Суд України зазначив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2014 року по справі №712/21361/12 за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на рухоме майно та грошовий вклад, поділ спільного майна та стягнення на частку житлового будинку в рахунок компенсації, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна у задоволенні заявлених позивачкою за первісною позовною заявою ОСОБА_1 вимог про визнання за нею права особистої власності на грошові кошти вкладені в сімейний бюджет у розмірі 60225,0 грн., визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по вул.Кошута №9 в м.Ужгороді за рахунок її компенсаційних витрат на проведення капітального ремонту цього будинку та грошових коштів вкладених до сімейного бюджету, встановлення порядку користування зазначених житловим будинком було відмовлено.

Даним судовим рішенням встановлено, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №58 від 15.01.2013 року ймовірна вартість виконаних ремонтно-будівельних робіт будинку №9 по вул..Кошути в м.Ужгороді в період 1995-2012 р.р. становить 66475,60 грн. Частка виконаних допоміжних споруджень і покращень в житловому будинку по відношенню до ринкової вартості будинку складає 5/36. Із письмових висновків посадових осіб КП «БТІ м.Ужгород» від 18.02.2013 року за №91, капітальний ремонт будинку за адресою м.Ужгород, вул.Л.Кошути, №9, в період із 2004 по 2014 року не проводився. При проведенні дослідження на місці знаходження обєкт експертизи та пояснень сторін по справі встановлено, що в середині житлового будинку проводились роботи по капітальному ремонту, вартість робіт становить 66475,60 грн., в тому числі вартість використаних матеріалів становить 33979,0 грн.

За даними технічного паспорту житловий будинок по вул.Кірова (Кошута) 9 в м.Ужгороді було споруджено до 1993 року, тому і роботи по влаштуванню (монтажу) перекриття даного будинку були проведені до 1993 року. На день проведення дослідження даного житлового будинку не виявлено ознак по замін перекриття. За даними паспорту можна зробити висновок, що влаштування інженерних мереж, а саме: водопроводу, каналізації, газопостачання, електропостачання в будинку було виконано до 21.04.1993 року. При співставленні наданих матеріалів та проведених досліджень обєкту експертизи за місцем розташування встановлено, що роботи по частковій заміні внутрішніх інженерних мереж, а саме: водопроводу, каналізації та газопроводу проводились. Зі слів позивача та відповідача встановлено, що роботи по частковій замін внутрішніх мереж проводився: часткова заміна каналізації -2005 р., 2008р.; опалення 1999 р.; розводка газопостачання 1999 р.; часткова заміна водопроводу 2008 р.. Факт проведення ремонтних робіт в будинку №9 по вул.Кошута в м.Ужгороді також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_3, ОСОБА_19 та ОСОБА_20, ОСОБА_12, ОСОБА_21

Згідно висновку експертизи №58 встановлено, що загальна площа будинку в наслідок демонтажу (перенесення) не несучих конструкцій (перегородок) змінилась мінімально, тільки на 2,6 м.кв. Житлова площа будинку в період з 1999 р. по 2012 р. збільшилась на 0,2 м.кв. тільки за рахунок кахельної пічки. Даним висновком та матеріалами інвентаризаційної справи №1874 на будинковолодіння №9 по вул.Кошути в м.Ужгороді також встановлено, що на день виготовлення технічного паспорту на будинковолодіння (1993 рік) на місці знаходження гаража вже існував сарай під літерою Б розміром 2,1 м.кв. Прибудовані до старого сараю стіни гаража підпадають під знесення, як самовільно збудовані, що підтверджується листом КП «БТІ м.Ужгород» №86 від 14.02.2013 року.

Наведені вище обставини, на думку суду, не підтвердили факту істотного збільшення житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою м.Ужгород, вул..Кошута, 9, за рахунок праці та коштів подружжя ОСОБА_3 у період з 1995 по 2012 р.р., а тому суд прийшов до висновку, що підстав для визнання цього житлового будинку обєктом спільної сумісної власності подружжя не має. Витрачені ж подружжям кошти на проведення ремонту даного майна, в тому числі на придбання матеріалів, у розмірі 66475,60 грн., у відповідності до ст..ст.60, 61 СК України суд визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Суд не погодився з твердженнями позивачки ОСОБА_1 та її представника, що для визначення істотного збільшення (покращення) майна за рахунок проведених ремонтних робіт та використаних матеріалів слід використовувати співвідношення вартості спадкового майна на момент спадкування та вартості майна на момент проведення експертного дослідження, оскільки вартість цього майна змінилась внаслідок вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт в розмірі 66475,60 грн. та зміни цін на ринку нерухомості.

Понесення сторонами додаткових витрат на роботи та використані матеріали на будівлю сараю під літерою ББ* (перебудований сарай) по вул..Кошута №9 в м.Ужгороді в розмірі 35032,40 грн. судом не встановлено і позивачкою не доведено.

З змісту позовних вимог (уточнень) та з пояснень самої позивачки в судовому засіданні слідує, що отримані нею грошові кошти від батька вона передала ОСОБА_3 і такі були використанні в інтересах сімї, а саме: за 5400 дол.США придбано легковий автомобіль марки «FORD» модель «Sierra 1.8», д.н.з 87022 РЕ, який сама позивачка просить визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя і з приводу чого між сторонами відсутній спір; іншу суму в розмірі 1900 дол.США вкладено в капітальний ремонт будинку та допоміжних споруд. Тобто, вказані кошти (витрати) зараховувались судом до вартості обєктів спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3, що підлягає розподілу.

Крім того, даним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2014 року по справі №712/21361/12 встановлено, що з свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 21.12.1999 року державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-5068, ОСОБА_3 на підставі заповіту від 14.07.1993 року спадкодавця ОСОБА_6 (померлої 01.02.1998 р.) прийняв спадщину на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Ужгороді, по вул.Кошути, 9. Вказаний житловий будинок в цілому: цегла, під літ.А, дві кімнати, житловою площею 37,6 кв.м., загальнокорисною 68,4 кв.м., з надвірними спорудами: сарай Б, 1-4 огорожа, №5 колодязь, розташований на земельній ділянці розміром 526 м.кв.

Згідно розяснень, що містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Таке рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд враховує, що ОСОБА_1 зверталась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності, з інших підстав, а саме, за рахунок її компенсаційних витрат на проведення капітального ремонту будинку та грошових коштів вкладених до сімейного бюджету.

Звертаючись з даним позовом, з інших підстав, позивач та її представник, як підставу для звернення до суду з позовною заявою про визнання вказаного житлового будинку обєктом спільної сумісної власності, в порядку ст.62 СК України посилаються на те, що істотні покращення в якісних характеристиках будинку за адресою м.Ужгород, вул.Кошута, 9, та істотне збільшення його вартості, внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя відбулось у період з 1995 по 2012 р.р., а експертний висновок №58 від 15.01.2013 року, який фактично покладений в основу судового рішення від 01.10.2014 року, вони вважають таким, що винесений не обєктивно, не базується на правильних вихідних даних, не відповідає дійсним обємам проведених ремонтно-будівельних робіт в будинку №9 по вул.Кошута в м.Ужгороді.

Проте, суд не може погодитись з такими твердженнями позивача та звертає увагу, що судова будівельно-технічної експертиза №58 від 15.01.2013 року по справі №712/21361/12, була виконана за клопотанням сторін на підставі ухвали суду. Будь-яких зауважень зі сторони, зокрема позивача ОСОБА_1 та її представника не було, клопотання про призначення повторної експертизи по вказаній справі не заявлялось.

Крім того, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 2 листопада 2015 року у даній справі було призначено будівельно-технічну експертизу та провадження в справі зупинено за клопотанням позивача, яку позивач просив доручити провести ФОП судовому експерту ОСОБА_22. Фізична особа-підприємець судовий експерт ОСОБА_22 надіслав на адресу суду лист від 24 березня 2017 року № 007 в якому повідомляє, що на адресу позивача надсилалися рахунки на оплату послуг з проведення експертизи, однак вона не була оплачена. Разом з цим суду повернуто матеріали цивільної справи № 308/14488/14-ц без виконання ухвали від 2 листопада 2015 року в звязку з несплатою послуг з проведення експертизи.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Разом з тим, більше року позивач за клопотанням якого було призначено експертизу жодних дій по оплаті такої експертизи не вчиняв.

Представник позивача повторно клопотав призначити таку експертизу. Разом з тим, з урахуванням наявності відповідей з аналогічних питань у висновку судової будівельно-технічної експертизи №58 від 15.01.2013 року по справі №712/21361/12, висновки якої покладено в основу рішення суду по вказаній справі, суд вважав таке клопотання позивача необґрунтованим. Крім того, представник позивача обґрунтовуючи необхідність призначення експертизи посилався на норми цивільного процесуального кодексу в редакції яка не є чинною на час вчинення такої процесуальної дії.

Крім того, твердження позивача що в період з 2000-2001 роки проводились роботи по газифікації будинку, а тому були істотні покращення в якісних характеристиках будинку за адресою м.Ужгород, вул.Кошута, 9, та істотне збільшення його вартості, внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, суд взяти до уваги не може, оскільки вказана обставина були досліджена судом при розгляді цивільної справи №712/21361/12. Згідно з яким зі слів позивача та відповідача було встановлено, що роботи по частковій заміні внутрішніх мереж проводилися: зокрема часткова заміна каналізації -2005 р., 2008р.; опалення 1999 р.; розводка газопостачання 1999 р..

Крім того, суд критично відноситься до наданих позивачем видаткових накладних від 11 вересня 2000 року, 09 жовтня 2001 року, 15 червня 2003 року, 10 квітня 2008 року виданих ПП ОСОБА_10, де вказано розрахунковий рахунок ПП ОСОБА_10 відкритий у АБ «Експрес-Банк». Оскільки, згідно листа Мукачівської обєднаної ДПІ від 06.07.2017 року за №10/0709/08-00 про взяття на облік ФОП ОСОБА_10, у реєстраційних даних зазначено дату відкриття розрахункового рахунку у АБ «Експрес-Банк» вказаного в видаткових накладних з 10.10.2008 року. Тобто надані позивачем видаткові накладні видані до відкриття розрахункового рахунку вказаного в них.

Крім того, суд не може взяти до уваги письмові пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_23.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 90 ЦПК України у заяві свідка зазначаються імя (прізвище, імя та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів звязку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

Разом з тим, такі письмові пояснення не містять відомостей про підтвердження вказаних свідків про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

З клопотанням про допит вказаних свідків в судовому засіданні позивач або його представник не зверталися в порядку передбаченому ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України ( аналогічні положення містились у ст. 25 КпШС України) якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.п. 5,12 Постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року № 7, будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за ст. 25 КпШС України (яка аналогічна ст. 62 СК України) спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка сторони, якій він належав, в тому числі і в тому випадку, якщо суд відступає від рівності часток подружжя. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів, тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки у праві власності на будинок.

Для застосування передбачених нормою ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Разом з тим, позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат вартість спірного будинку збільшилась істотно.

Зазначені обставини позивачем не доведені, а відповідно до ст. 25 КпШС, ст. 62 СК України проведення подружжям ремонтно-будівельних робіт по оздобленню будинку, що належить іншому з них, ще не може бути достатньою підставою для визнання такого спільною власністю.

Участь члена сім'ї власника у ремонті житла може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов'язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений на нього ст. 156 ЖК України, адже всі дорослі члени сім'ї мають піклуватися про підтримання житлової квартири, в якій вони проживають на правах членів сім'ї, у належному стані, а при перевищенні такого свого обов'язку - мають право на відшкодування понесених затрат.

Враховуючи, що наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, доводи та обґрунтування позивача та її представника спростовуються наявними у справі доказами, які є належними та допустимими, були оцінені судом при розгляді іншої справи, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Аналізуючи в сукупності зібрані докази, виходячи з їх належності, допустимості та достовірності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна житлового будинку №9 по вул.Кошута в м.Ужгороді обєктом спільної сумісної власності подружжя та виділення їй частки будинку в натурі до задоволення не підлягають, а тому в задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено в повному обсязі, на останнього покладено тягар сплати судового збору за розгляд даної цивільної справи.

Керуючись ст.ст.60, 61, 62 СК України, ст.ст.4, 76, 81, 82, 89, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, в інтересах якої виступає представник ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та виділення частки будинку в натурі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_24