Ухвала

06 березня 2018 року

місто Київ

справа № 296/2944/16-ц

провадження № 61-6555св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Ратушна Олена Вікторівна,

заінтересовані особи:

стягувач (позивач) - ОСОБА_4,

боржник (відповідач) - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі судді Заполовського В. Й. від 25 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року старший державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Ратушна О. В. (далі - державний виконавець Корольовського ВДВС м. Житомира ГТУЮ у Житомирській області) звернулася до суду із заявою про визнання мирової угоди, укладеної 30 червня 2016 року між сторонами виконавчого провадження, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Заява обґрунтовувалася тим, що на виконанні у Корольовському ВДВС м. Житомира ГТУЮ у Житомирській області перебуває виконавче провадження № 51491413 з примусового виконання виконавчого листа № 296/2944/16-ц від 13 червня 2016 року, виданого Корольовським районним судом м. Житомира про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 1 010 937, 04 грн. До Корольовського ВДВС м. Житомира ГТУЮ у Житомирській області 01 липня 2016 року надано мирову угоду, укладену сторонами виконавчого провадження з метою закінчення виконавчого провадження. Державним виконавцем отриману мирову угоду, в установлений законом порядок, направлено до місцевого загального суду для вирішення процесуального питання її визнання.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 14 липня 2016 року у задоволенні заяви державного виконавця про визнання мирової угоди відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалася тим, що предмет укладеної мирової угоди виходить за межі виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання рішення суду про стягнення суми заборгованості, оскільки у справі предметом спору було стягнення грошових коштів, а не речове право на нерухоме майно, стосовно якого укладено мирову угоду. Сторони виконавчого провадження укладенням мирової угоди фактично створили нові правовідносини, вийшовши за межі тих правовідносин, що були предметом судового розгляду і є похідним з факту невиконання умов договору позики.

Позивач, ОСОБА_4, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2016 року зазначену справу разом з поданою апеляційною скаргою повернуто до Корольовського районного суду м. Житомира для виконання вимог частини другої статті 293 ЦПК України.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що ухвала суду першої інстанції про відмову у визнанні мирової угоди не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому її необхідно повернути до суду першої інстанції на підставі частини другої статті 293 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, чинного на момент постановлення оскаржуваного судового рішенні) (далі - ЦПК України 2004 року) для вирішення питання про повернення апеляційної скарги.

ОСОБА_6, не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції, 05 вересня 2016 року звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2016 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням апеляційним судом норм процесуального права, зокрема тим, що постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції порушив правила статті 293 ЦПК України 2004 року, не врахувавши висновки Конституційного Суду України, викладені у рішеннях щодо офіційного тлумачення положень статті 293 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) (далі - ЦПК України 2017 року) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа разом з матеріалами касаційного провадження передана до Верховного Суду 03 січня 2018 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати заслухав суддю-доповідача, дослідив матеріали справи та перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого зробив висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 травня 2016 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1 010 937, 04 грн, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення еквівалентно 40 000, 00 доларам США, здійснено розподіл судових витрат.

У процесі виконання зазначеного рішення суду державному виконавцю подано мирову угоду, укладену між стягувачем та боржником. У порядку статті 372 ЦПК України 2004 року мирову угоду, укладену між сторонами, державним виконавцем направлено до Корольовського районного суду м. Житомира для вирішення процесуального питання її визнання. У визнанні зазначеної мирової угоди суд першої інстанції відмовив, це судове рішення оскаржене в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції на стадії відкриття апеляційного провадження зробив висновок, що наведена ухвала суду першої інстанції не підлягає апеляційному оскарженню, повернув апеляційну скаргу до Корольовського районного суду м. Житомира разом зі справою.

Зважаючи на встановлені обставини, суд касаційної інстанції зробив висновок, що ухвалюючи рішення про повернення апеляційної скарги до суду першої інстанції для вирішення питання згідно з частиною другою статті 293 ЦПК України 2004 року, суд апеляційної інстанції допустив неоднакове застосування норм процесуального права.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо визнання мирової угоди за клопотанням сторін.

В статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд її справи судом, а також правил статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України 2004 року щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі шляхом оскарження дій і рішень.

Конституційний Судом України у Рішеннях від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010, від 8 липня 2010 року № 18-рп/2010 дав офіційне тлумачення пунктів 2, 12, 18 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України, зазначені положення ЦПК України 2004 року необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: як про забезпечення позову і щодо скасування забезпечення позову, так і про відмову в забезпеченні позову та скасуванні забезпечення позову; як про роз'яснення рішення, так і про відмову в роз'ясненні рішення; як про видачу дубліката виконавчого листа, так і про відмову в його видачі.

Враховуючи, що в статтях 175, 293 ЦПК України 2004 року не міститься прямої заборони оскарження в апеляційному порядку ухвали щодо відмови у визнанні мирової угоди, в пункті 8 частини першої статті 293 цього Кодексу передбачено право оскарження в апеляційному порядку ухвали про визнання мирової угоди за клопотанням сторін, то висновок суду апеляційної інстанції про те, що така ухвала не може бути оскаржена в апеляційному порядку, не відповідає зазначеним Рішенням Конституційного Суду України.

Проте, для належного розгляду касаційної скарги та формулювання власного правового висновку Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати виявлено процесуальні перешкоди, пов'язані з існуванням іншого викладеного висновку щодо застосування тієї самої норми права у подібних правовідносинах, зазначеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у іншому складі суду як Першої, так й Другої судових палат Касаційного цивільного суду.

Зокрема, інший правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2018 року № 61-6435ск18, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження й визначено, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року предметом касаційного оскарження є ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі. Ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про визнання мирової угоди у зазначеному переліку, який є вичерпним, відсутня; а отже й підстави, передбачені законом, для відкриття касаційного провадження так само відсутні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 грудня 2017 року, провадження № 61-221ск17, в якому на обґрунтування ухваленого рішення зазначено, що, зокрема, оскаржувана ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не підлягає апеляційному оскарженню, оскільки не відноситься до переліку ухвал судів попередніх інстанцій, які можуть бути предметом оскарження у касаційному порядку в контексті правил статей 293 та 324 ЦПК України 2004 року, оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Додатково Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати встановив факт неоднакового застосування попереднім судом касаційної інстанції тих самих норм процесуального права. Зокрема, іншими прикладами неоднакового застосування правил пункту 8 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року є ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2015 року № 6-781св12, від 31 жовтня 2013 року № 6-37150св13, за висновками яких ухвала суду першої інстанції про відмову у визнанні мирової угоди апеляційному оскарженню не підлягає.

Про неоднакову правозастосовну практику додатково свідчать зміст пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно з яким окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені в статті 293 ЦПК відповідно до буквального змісту кожного із пунктів. Зокрема, підлягає оскарженню ухвала про забезпечення позову, а не про відмову в забезпеченні; про відмову поновити пропущений процесуальний строк, а не про його поновлення; про визнання мирової угоди, а не про відмову в її визнанні тощо. Також можуть бути оскаржені ухвали, зазначені у частині четвертій статті 135, статтях 211 та 397 ЦПК, та ухвали про визнання заяви про перегляд заочного рішення неподаною та повернення її заявникові. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Наведені приклади свідчать про застосування судом касаційної інстанції у різних складах принципово різного підходу до розуміння та тлумачення - буквального та системного - положень статті 293 ЦПК України 2004 року, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати вважає, що вирішення цих правових питань, з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду та Конституційного Суду України у подібних правовідносинах, містить правову проблему, пов'язану з формування єдиної правозастосовної практики, що підлягає вирішенню Обєднаною Палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечує верховенство права, рівність перед законом та правову визначеність у державі.

Однакове застосування одних й тих самих норм права поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного є підстави для передачі справи на розгляд Обєднаній Палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

Передати на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду цивільну справу 296/2944/16-ц за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за заявою старшого державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Ратушної О. В. про визнання мирової угоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик