Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 140/1153/16-ц

провадження № 61-4713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Немирівський районний відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року у складі судді Підлипняк М. Д. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Матківської М. В., Луценка В. В., Супруна В. В.,

встановив :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 лютого 2017 року справу № 140/1153/16-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 140/1153/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про скасування усиновлення та внесення змін в актовий запис про народження.

Свої вимоги мотивував тим, що його мати ОСОБА_8 та біологічний батько ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився він (позивач).

При народженні йому надали ім'я ІНФОРМАЦІЯ_2, про що в Книзі реєстрації актів про народження 04 жовтня 1975 року здійснено запис № 110.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року біологічний батько помер.

У серпні 1984 року мати уклала шлюб із ОСОБА_4 й останній його усиновив, про що видано свідоцтво про усиновлення серії НОМЕР_1 та складено актовий запис № 8, у якому прізвище дитини «ІНФОРМАЦІЯ_2» змінено на «ІНФОРМАЦІЯ_2», по-батькові «ІНФОРМАЦІЯ_2» змінено на «ІНФОРМАЦІЯ_2». Крім того, змінено відомості про батька з «ОСОБА_9» на «ОСОБА_4».

Зазначав, що з моменту усиновлення його стосунки з ОСОБА_4 не склались, зі сторони останнього він ніколи не відчував батьківської любові та турботи, а після народження у них з ОСОБА_11 спільної дитини, взагалі не цікавиться його життям.

Крім того, що при усиновленні не були враховані його інтереси щодо етнічного польського походження, враховуючи національність біологічного батька.

Посилаючись на те, що на цей час він вже є повнолітнім, з усиновлювачем жодних стосунків не підтримує та має намір поновити відомості, внесені до акта усиновлення, просив позов задовольнити.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактів протиправної поведінки усиновлювача ОСОБА_4, які б загрожуали життю, здоров'ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім'ї, не встановлено, а тому підстави для скасування усиновлення ним ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час звернення з позовом є повнолітньою особою, відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що позивачем не надано доказів протиправної поведінки ОСОБА_4, що є обов'язковою умовою для скасування усиновлення повнолітньої особи в розумінні частини другої статті 238 СК України.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У скарзі вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не надано належної оцінки всім доказам та неповно з'ясовані всі обставини справи, не враховано, що основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини.

Зокрема, посилався на те, що суди, незважаючи на його інтерес та згоду відповідача відповідно до нотаріально завіреної заяви, на порушення вимог статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, не прийняли рішення щодо захисту його інтересів, не врахували волю усиновлювача, яка не порушує його інтересів, та усиновленого, чиї інтереси навпаки порушені.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_10, батьками якого записані: мати - ОСОБА_11, батько - ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер, про що видано свідоцтво про смерть від 01 січня 1982 року серії НОМЕР_2

24 серпня 1984 року ОСОБА_11 зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 й після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4.

Відповідно до свідоцтва про усиновлення (удочеріння) від 15 серпня 1985 року серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 усиновив ОСОБА_10, у зв'язку з чим до актового запису про народження позивача внесено зміни, а саме: змінено прізвище з «ІНФОРМАЦІЯ_2» на «ІНФОРМАЦІЯ_2», по батькові з «ІНФОРМАЦІЯ_2» на «ІНФОРМАЦІЯ_2», в графі «відомості про батька» запис «ОСОБА_9» змінено на «ОСОБА_4». Вказаний актовий запис внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень.

16 серпня 1986 року позивачу видано нове свідоцтво про народження серії НОМЕР_4, де батьками записані: батько - ОСОБА_4, мати - ОСОБА_8

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3, посилаючись на норми частини третьої статті 238 СК України, зазначав, що у них з відповідачем не склались сімейні стосунки, він ніколи не відчував з боку останнього батьківської любові та турботи, у зв'язку з чим просив скасувати усиновлення.

Відповідно до частини другої статті 238 СК України скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров'ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім'ї.

Встановлено, що на час звернення до суду з вимогою про скасування усиновлення позивач є повнолітнім та досяг сорокарічного віку.

Наведене свідчить, що у цьому випадку усиновлення може бути скасовано лише у разі, якщо протиправна поведінка усиновленого загрожує життю, здоров'ю усиновлювачів або інших членів сім'ї.

Протиправна поведінка як з боку усиновлювача, так і з боку усиновленого для скасування усиновлення повинна бути наявна, доведена.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що позивач є повнолітньою особою, правильно застосував положення частини другої статті 238 СК України до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фактів протиправної поведінки усиновлювача ОСОБА_4, яка загрожує життю, здоров'ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім'ї, та відсутністю підстав для скасування усиновлення.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Посилання у скарзі на те, що судами безпідставно застосована частина друга статті 238 СК України до правовідносин між сторонами, на яку позивач не посилався при зверненні з цим позовом, не є підставою для скасування правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат