Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 537/3775/15-ц

провадження № 61-8932св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року у складі судді: Мурашова Н. В., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 2 серпня 2016 року у складі суддів: Омельченко Л. М., Бондаревської С. М., Триголова В. М.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 537/3775/15-ц.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 537/3775/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») подало до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 3 травня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. У свою чергу ОСОБА_4, зобов'язувався погасити кредит в повному обсязі до кінцевого терміну повернення, передбаченого умовами договору. Однак, в порушення умов кредитного договору відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов'язань, грошові кошти в повному обсязі не повернув, внаслідок чого станом на 30 квітня 2015 року його заборгованість за кредитом складає 25 804 грн 75 коп., а саме заборгованість за тілом кредиту - 17 528 грн 36 коп., по процентам за користування кредитом - 6 471 грн 40 коп., за пенею та комісією - 100 грн штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1 204 грн 99 коп. Позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості та понесені витрати у справі.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 2 серпня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 395 грн 38 коп., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 203 грн 95 коп.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 2 серпня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що позивач не надав суду допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору. Крім того, невірно було застосовано позовну давність, оскільки строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що 3 травня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір. 14 жовтня 2013 року ОСОБА_4 було змінено картку з «Універсальної» на картку «Gold». Позивачем зобов'язання виконано належним чином. Відповідач кошти отримав, але свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, необхідні платежі для погашення кредиту вчасно не вніс. Станом на 30 квітня 2015 року його заборгованість за договором складає 20 395 грн 38 коп., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 17 528 грн 36 коп., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 2 767 грн 02 коп., пеня - 100 грн.

Відповідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тому суди правильно стягнули з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитним договором у розмірі 20 395 грн 38 коп., судовий збір в розмірі 203 грн 95 коп.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо не застосування позовної давності. Оскільки судами було встановлено, що борг, який просив стягнути банк, виник в період з 11 серпня 2014 року до 30 квітня 2015 року, а банк звернувся до суду в серпні 2015 року, тому позовна давність позивачем пропущена не була.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 грудня 2016 року у справі № 537/3775/15-ц було зупинене виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статті 526 ЦК України, керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 2 серпня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель