АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/132/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Храпак Н. М.,

секретар с/з - Шмигельська&nbsp; І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/23439/13-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.05.2014 р., ухваленого в м. Тернополі суддею Тернопільського міськрайонного суду Дудою О.О., по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 р. ОСОБА_3 звернулася в суд із вказаним позовом, посилаючись на те,що 16 жовтня 2012 року вона уклала з відповідачкою договір позики ,згідно якого ОСОБА_2 отримала від неї косметичну продукцію на суму 10000 грн.,а також зобов'язалась повернути указану продукцію або зазначену суму коштів.

Позивачка вказала, що 10.06.2013 р. надіслала відповідачці письмову вимогу про повернення грошей або отриманої продукції, однак ОСОБА_2 боргу не повернула.

Тому, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_2 суму боргу, в розмірі 10000 грн., а також понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.05.2014 р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 10000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 230 грн. судового збору, сплачених позивачем при зверненні з позовом до суду.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.11.2017 р. заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15.05.2014 р. - залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, 13.12.2017 року відповідачка подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_2 вказала, що не укладала та не підписувала договір позики з ОСОБА_3, в матеріалах справи відсутній оригінал договору, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Відповідачка зазначила,що ОСОБА_3 звернулася із позовом з пропуском загального строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України.

Також, ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_3 не надсилала їй вимогу про повернення боргу, у зв'язку з чим у неї відсутній обов'язок щодо повернення коштів.

Крім того, відповідачка посилається на те, що суд при розгляді справи порушив правила підсудності, оскільки вона зареєстрована та проживає у м. Харкові, тому суд першої інстанції у відповідності до ст. ст. 109, 115 ЦПК України (в редакції закону ,чинного на час розгляду справи в суді першої інстанції) повинен був повернути позовну заяву позивачці для її подання до належного суду.

ОСОБА_2 також вказала,що вона не була належно повідомлена про дату, час та місце розгляду справи,чим порушено її право на справедливий судовий розгляд.

Відзив на апеляційну скаргу позивачка не подала.

Сторони не з'явилась в судове засідання апеляційного суду,хоч були належно повідомлені про його час та місце ,тому колегія суддів на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України ухвалила розглядати справу без участі сторін і без фіксування судового процесу.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала умови укладеного з ОСОБА_3 договору позики, тому відповідно до заявлених позовних вимог стягнув з відповідачки в користь позивачки суму боргу.

Однак, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати,оскільки суд вирішив спір з порушенням вимог цивільно-процесуального закону, що є обов'язковою підставою скасування судового рішення.

Відповідно до п.11 ч.1 розд.ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 3.10.2017 року №2147-У111, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу,розглядаються за правилами,що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій,розгляду і вирішення справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України,підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення,якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату,час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Статтею 74 ЦПК України,в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-1V, чинного на час вирішення справи в суді першої інстанції, встановлено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, визначено правила вручення стороні судової повістки.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод,яка є частиною національного законодавства,кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Статтею 27 ЦПК України,в редакції Закону, чинного на час розгляду справи в суді першої інстанції,визначено права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі,в тому числі право відповідача брати участь в судовому засіданні, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів та інші процесуальні права.

Згідно копії паспорту, наявного у матеріалах справи, видно, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Судова повістка про виклик відповідачки в судове засідання на 18.04.2014 р. на 11.00 год., яке мало відбутися в приміщенні Тернопільського міськрайонного суду, була надіслана ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто, судова повістка про виклик ОСОБА_2 в судове засідання була направлена судом за неналежною адресою.

Із змісту довідки, складеної 18.04.2014 р. секретарем судового засідання видно, що особи, які беруть участь у справі, не з'явилися, тому фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Оскаржуване судове рішення ухвалено 15.05.2014 р. у відкритому судовому засіданні, за участі представника позивачки ОСОБА_5

Однак, у матеріалах справи відсутні будь - які дані про направлення судової повістки про виклик ОСОБА_2 на вказану дату, тому доводи відповідачки в цій частині колегія суддів вважає підставними.

Враховуючи вказані обставини,а також те, що ОСОБА_2 обґрунтовує апеляційну скаргу порушенням її процесуального права у зв'язку з неналежним повідомленням про час та місце судового засідання, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати, оскільки воно ухвалено з порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч.1ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

В судовому засіданні в суді першої інстанції представник ОСОБА_3 пояснив, що позивачка уклала з відповідачкою договір позики, а також надав суду оригінал вказаного договору,який був оглянутий судом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми ( договори).

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 видала ОСОБА_3 письмову розписку про отримання нею у позивачки косметичної продукції на суму 10000 грн. і зобов'язалась повернути або отриману продукцію, або грошову суму, що відповідає зазначеній вартості/ а.с.5/.

Отже, з матеріалів справи видно, що сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідачка зобов'язалась повернути позивачці отримані за договором речі, визначені родовими ознаками, на суму 10000 грн., або грошову суму, що відповідає вартості вказаних речей.

Відповідно до ч.1 ст. 4 , ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_2 про те,що вона не укладала з ОСОБА_3Р договору позики,оскільки вказані доводи не відповідають обставинам справи і спростовуються зазначеним письмовим доказом - розпискою позичальника ОСОБА_2 про зобов'язання повернути отриману від позивачки косметичну продукцію чи грошові кошти.

При цьому,колегія суддів враховує те, що відповідно до ст. 64 ЦПК України, в редакції Закону №1618, позивачка подала суду оригінал розписки, яку їй видала ОСОБА_2 Вказаний письмовий доказ був досліджений судом, після чого повернутий позивачці на підставі ст.138 ЦПК України у зазначеній редакції. У справі залишилась засвідчена суддею копія письмового доказу.

Тому доводи відповідачки про те, що у справі відсутній оригінал розписки, тобто відсутні докази укладення договору позики, колегія суддів вважає безпідставними.

При цьому слід врахувати і те, що відповідачка була належно повідомлена про судове засідання апеляційного суду, однак під час розгляду справи в апеляційному суді не подала жодних доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_3 про укладення між сторонами договору позики.

ОСОБА_2 просила вирішувати апеляційну скаргу без її участі, а 16 лютого 2018 року поштою направила апеляційному суду письмове клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просила доручити Харківському науково - дослідному інституту судових експертиз імені професора М.С. Бокаріуса.

Як видно із змісту вказаного клопотання,відповідачка вказала,що не укладала і не підписувала договір позики з ОСОБА_3

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 365 ЦПК України, суддя- доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

Враховуючи те, що питання щодо призначення експертизи вирішується на стадії підготовки справи до апеляційного розгляду, відповідачка в апеляційній скарзі не просила про призначення судової експертизи, а заявила це клопотання уже після початку розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки воно подане із порушенням вимог процесуального закону.

Крім того, відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, слід врахувати і такі міркування.

Відповідно до ч.1 ст.103,ст.105 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно ч.1 ст.104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Призначення експертизи судом є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров'я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Отже, в даному випадку законом не передбачено обов'язкове призначення експертизи.

Також,відповідачка не подала жодних матеріалів, що надаються для дослідження, а також інших даних для проведення експертизи, зокрема для встановлення чи виконано підпис на договорі позики ОСОБА_2 або іншою особою.

Крім того, відповідачка відповідно до ст. 106 ЦПК України для заперечення свого підпису на договорі позики не подала до апеляційного суду висновок експерта, складений на її замовлення.

Тому,колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідачки про те, що вона не підписувала і не укладала договір позики з ОСОБА_3

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Дата повернення речей або коштів у розписці ,складеній ОСОБА_2, відсутня,тому відповідно до пункту 2 частини першої ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це,якщо інше не встановлено договором.

В матеріалах справи наявна вимога про повернення боргу, яку 10.06.2013 р. позивачка направила ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.6/. Тобто,з матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 направила вимогу ОСОБА_2, невірно вказавши адресу проживання відповідачки.

Разом з тим, у заяві про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 травня 2014 року відповідачка вказала, що дізналась про вказане заочне рішення від державних виконавців у вересні 2017 року. Також у цій заяві ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 звернулась до неї саме про стягнення боргу за договором позики, а також відповідачка надала інформацію щодо змісту вказаного договору / а.с.28-29/.

Отже, відповідачка була обізнана про зміст заявленої до неї вимоги відповідно до умов договору позики.

При таких обставинах,колегія суддів вважає, що у вересні 2017 року відповідно до п. 2 частини першої статті 1049 ЦК України настав строк для повернення боргу, а тому з цього часу відповідачка протягом тридцяти днів зобов'язана була повернути грошові кошти.

Як видно із змісту апеляційної скарги, відповідачка вказала, що зобов'язання є припиненим у зв'язку із закінченням строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України. Разом з тим,відповідачка не вказала, коли, на її думку, починається перебіг строку позовної давності.

Колегія суддів вважає вказані доводи необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

З матеріалів справи видно,що у даному випадку перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у кредитора ОСОБА_3 виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання,тому строк позовної давності не є пропущеним.

Оскільки відповідачка не виконала свого обов'язку щодо повернення грошових коштів згідно умов договору позики, колегія суддів вважає, що слід постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити,стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 10000 /десять тисяч / грн.

При цьому слід врахувати,що відповідно до ст. 539 ЦК України між сторонами існує альтернативне зобов'язання, в якому боржник зобов'язаний вчинити одну з двох або кількох дій, тобто повернути або косметичну продукцію на суму 10000 грн., або грошові кошти,що відповідають вказаній сумі.

За загальним правилом,визначеним ст. 539 ЦК України, боржник має право вибору предмета зобов'язання, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Проте, відповідачка відмовилась виконувати зобов'язання, тобто не скористалась своїм правом щодо вибору предмета зобов'язання, тому колегія суддів, враховуючи зміст позову, вважає, що вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення, а доводи ОСОБА_2 про те, що договором не визначено обов'язку щодо повернення саме грошових коштів не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідачки з приводу непідсудності даного спору Тернопільському міськрайонному суду.

Відповідно до ч. 8 ст. 110 ЦПК України, чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції,позови,що виникають з договорів,у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці,можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов'язання не встановлено в договорі, виконання за грошовим зобов'язанням проводиться - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання.

Отже, законом передбачено, що зобов'язання в даному випадку виконується за місцем проживання кредитора, тобто ОСОБА_3, яка подала позов за місцем свого проживання до Тернопільського міськрайонного суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід провести розподіл судових витрат,стягнувши з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 230 грн. судового збору, сплаченого при зверненні із позовом до суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувавши заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15.05.2014 р., як таке, що ухвалене із порушенням норм процесуального права, та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 10000 грн. та 230 грн. судового збору, сплаченого при зверненні із позовом до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.374,376,381,382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15.05.2014 р. скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 230 грн. (двісті тридцять гривень) судового збору, сплаченою позивачкою при зверненні із позовом до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова суду апеляційної інстанції складена 19 березня 2018 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій