Справа № 363/661/17 Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/947/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 35 19.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Волохова Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на заподіяння відповідачем, який працював водієм-експедитором, шкоди підприємству під час виконання трудових обов'язків у зв'язку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродукції, що мало місце в період з 14 лютого 2016 року по 03 жовтня 2016 року, а тому, уточнивши позовні вимоги, на відшкодування заподіяної підприємству шкоди, порушує питання про стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 40 847 грн. 73 коп. та судових витрат.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТзОВ «Комплекс Агромарс» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що відповідач був прийнятим на роботу в ТзОВ «Комплекс Агромарс» на підставі заяви написаної власноруч, тобто добровільно, а позивач не вчиняв будь - яких дій, які б спонукали або зобов'язували ОСОБА_2 на укладення трудового договору з позивачем.

Апелянт вважає, що трудові обов'язки, які були покладені на відповідача є законними, а договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які укладено на законних підставах з відповідачем, як з експедитором, такими, які породжують певні правові наслідки, зокрема повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження ТМЦ, які були передані відповідачу для виконання трудових обов'язків.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що останній працював у позивача на посаді водія автофургону - рефрижератора та додатково виконував обов'язки експедитора в порядку суміщення посади.

Між сторонами укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п.3 договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Також, зазначає, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності вищезазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежать на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Відповідач стверджує, що позивачем не надано доказів того, що саме своїми винними діями ОСОБА_2 завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила (пояснення працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди).

Позивачем не вживалося жодних заходів для з'ясування причин нестачі продукції, також не надано доказів створення ним умов для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачені п.2 договору про повну матеріальну відповідальність.

А , тому просив залишити апеляційну скаргу ТзОВ «Комплекс Агромарс» без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 січня 2014 року згідно наказу №46 КА-к-п від 24 січня 2014 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс», на посаду підмінного водія автоколони №1 транспортного департаменту та доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

Згідно наказу позивача №220 КА/к-п-д від 18 червня 2014 року ОСОБА_2 18 червня 2014 року переведено на посаду водія тягача по перевезенню сировини DAF TЕ 86 NCA д.н.з. НОМЕР_1 автоколони №1 автотранспортного парку.

Наказом №181 КА/к-п-д від 18 травня 2015 року ОСОБА_2 18 травня 2015 року переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT XF 105.410 д.н.з. НОМЕР_2 автоколони №2 автотранспортного парку.

24 січня, 01 лютого 2014 року та 18 травня 2015 року, з відповідачем укладалися договори №497-Е, №42-Е та 383-Е про повну матеріальну відповідальність згідно умов яких, працівник, що займає посаду експедитора автоколони №2 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

В подальшому наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» №1067 КА/к-з від 15 листопада 2016 року відповідача звільнено з посади водія автофургону та рефрижератора DAF FT XF 105.410 д.н.з. НОМЕР_2 автоколони №2 за власним бажання та скасовано суміщення посади експедитора.

Згідно довідки виданої ТОВ «Комплекс Агромарс» №14 від 04 січня 2017 року, станом на 03 січня 2017 року перед філією «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» у ОСОБА_2 по завданим збиткам існує заборгованість у розмірі 21 620 грн. 87 коп.

В ході розгляду справи позивачем здійснено перерахунок розміру заподіяної підприємству матеріальної шкоди та подано заяву про збільшення розміру позовних вимог до 40 847 грн. 73 коп.

При виконанні своїх трудових обов'язків відповідачем в період з 14 лютого 2016 року по 03 жовтня 2016 року здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції.

В цьому зв'язку з лютого 2016 року по жовтень 2016 року підприємством прийнято ряд наказів й проведено утримання із заробітної плати водія ОСОБА_2 на відшкодування завданої шкоди.

Загалом з ОСОБА_2 в такий спосіб у період з лютого 2016 року по жовтень 2016 утримано 932 грн. 63 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача не надано жодного належного доказу наявності протиправної поведінки ОСОБА_2, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1,2 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Крім того, у абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги з'ясувала, що від ОСОБА_2 пояснення керівництвом підприємства щодо причини виникнення втрат м'ясо продукції не відбирались. Доказів, що він протягом року відмовлявся ознайомлюватись із наказами про відшкодування ним збитків, матеріали справи не містять. Ті акти, на які посилається позивач як на доказ, що ОСОБА_2. відмовився ознайомлюватись із наказом, судова колегія оцінює критично, оскільки неодноразово роботодавець видавав накази щодо працівника і жодного разу працівник із наказами не ознайомився. Даних про те, що ці накази виконувались і із заробітної плати працівника проводились відрахування матеріали справи також не містять. Ці обставини ставлять під сумнів своєчасність дій позивача щодо виявлення цих порушень, вчасного реагування на них відповідно до вимог трудового законодавства, відбирання від працівника пояснень, перевірки наявності умов для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей і вже після цього притягнення до відповідальності.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів, що ним створені умови для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей, а тому не доведена вина працівника в їх частковій втраті, а отже відсутня підстава для відшкодування понесеної підприємством шкоди.

Суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 391 ЦК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді