Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 202/30448/13-ц

провадження № 61-8529св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року в складі суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2012 року позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») та ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява мотивована тим, що 7 грудня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 44 272 грн 97 коп., зі сплатою 32 % річних, строком до 6 грудня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язувався перед кредитором відповідати солідарно із ОСОБА_5 за виконання умов кредитного договору в повному розмірі. Між позивачем і ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки на суму 10 000 грн. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір застави автомобіля марки «Chevrolet Niva». Оскільки, позичальник належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 грудня 2009 року в сумі 104 207 грн 30 коп. витребувати у ОСОБА_5 та передати в заклад (володіння) предмет застави, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, та звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Chevrolet, модель Niva, що належить на праві власності ОСОБА_5 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10 000 грн.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк» про визнання договору застави недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 є його дружиною. Автомобіль марки «Chevrolet Niva», придбано за спільні кошти подружжя, тому він є спільним сумісним майном подружжя. Позивач не знав про укладення дружиною кредитного договору та про розпорядження останньою кредитними коштами. ОСОБА_4 не надавав згоди на укладення договору застави.

На підставі викладеного, просив поновити пропущений строк позовної давності; визнати договір застави від 07 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» недійсним.

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння; визнання дій незаконними; визнання договору застави недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником автомобіля марки «Chevrolet Niva», який раніше належав його батькам. 18 грудня 2012 року при видачі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу працівниками Державної автомобільної інспекції України перевірено відсутність застави на автомобіль. 27 березня 2013 року за його відсутності до будинку матері прибули представники ПАТ КБ «ПриватБанк» і державний виконавець та вилучили автомобіль.

На підставі викладеного, просив зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути автомобіль «Chevrolet Niva» власнику ОСОБА_6; визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 при укладанні договору застави незаконними; визнати договір застави від 07 грудня 2009 року для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором недійсним.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року, в задоволенні позовів відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк» про визнання недійсним договору застави скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині вирішення позову ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_5, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння вказані судові рішення залишено без змін.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк звернення до суду з позовом про визнання договору застави недійсним.

Визнано недійсним договір застави автотранспорту від 07 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 07 грудня 2009 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі. Під час укладання договору застави автомобіль марки «Chevrolet Niva», належав ОСОБА_5 що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не оспорюється сторонами, а тому є спільною власністю подружжя. ОСОБА_4 згоди подружжя про розпорядження спільним майном не давав.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. ОСОБА_5, під час укладення договору застави надала копію свідоцтва про реєстрацію технічного засобу, в якому вона зазначена як власник. В договорі ОСОБА_5 зазначила, що предмет застави належить їй на праві власності, що вона має законне право відчужувати дане майно, а також, що до предмету застави відсутні будь-які вимоги інших осіб. Кредитор не знав, що майно є спільною власністю подружжя та те, що відсутня згода другого з подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовані всі обставини справи. Апеляційний суд не встановив, що ОСОБА_4 не знав про укладення ОСОБА_5 кредитного договору та договору застави. ОСОБА_4 не надавав згоди подружжя на передачу автомобіля в заставу, тому договір застави є недійсним.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1974 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6

7 грудня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 44 272 грн 97 коп. зі сплатою 32 % річних строком до 6 грудня 2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язувався перед кредитором відповідати солідарно із ОСОБА_5 за виконання умов кредитного договору в повному розмірі, та між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки на суму 10 000 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір застави автомобіля марки «Chevrolet Niva».

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2012 року, стягнуто солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 7 грудня 2009 року, станом на 3 жовтня 2011 року в розмірі 73 827 грн 93 коп. Зазначені судові рішення не виконані.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором, станом на 22 жовтня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 104 207 грн 30 коп.

18 грудня 2012 року ОСОБА_5 відчужила на користь ОСОБА_6 спірний автомобіль.

У позовній заяві ОСОБА_4 зазначав, що йому не було відомо про укладення ОСОБА_5 кредитного договору та договору застави.

Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеним одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Таким чином, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, що укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_5, під час укладення договору застави, надала копію свідоцтва про реєстрацію технічного засобу в якому вона зазначена як власник. У договорі ОСОБА_5 зазначила, що предмет застави належить їй на праві власності, що вона має законне право відчужувати дане майно, а також, що до предмету застави відсутні будь-які вимоги інших осіб.

Суд апеляційної інстанції враховуючи, що кредитор не знав, що майно є спільною власністю подружжя та те, що відсутня згода другого з подружжя, дійшов вірного висновку, що відсутні обґрунтовані правові обставини для визнання недійсним договору застави автотранспорту від 07 грудня 2009 року, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_4 не знав про укладення його дружиною кредитного договору та договору застави, не заслуговують на увагу, оскільки останній знав, що після передачі автомобіля у заставу він був відчужений ОСОБА_5 та перейшов у власність їх сина ОСОБА_6, при цьому законність цього договору позивачем не оспорюється.

Таким чином, з огляду на сукупність фактичних обставин справи, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк