Справа № 530/1722/17
Номер провадження 2/530/202/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

В судове засідання позивачі не з»явилися, направивши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача, Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився.

В судовому засіданні представник позивачів підтрима заявлені позовні вимоги та надалав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Заслухавши представника позивачів, який підтримав позовні вимоги та дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи документальні докази і надавши їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, «кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим…».

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, матірю позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2, а відповідно дружиною третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, була ОСОБА_4, померла 30.12.2016 року, у віці 76 років, у селі Попівка Зіньківського району Полтавської області, яка заповіту не залишила. Зважаючи на похилий вік і стан здоровя ОСОБА_4, її син ОСОБА_1 із серпня 2014 року по день смерті матері 30.12.2016 року проживав разом з нею без реєстрації на проживання у належному ОСОБА_4 житловому будинку № 24 по вулиці Ставковій (колишня назва Мороховця) у селі Попівка, Зіньківського району. Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно: житловий будинок № 24 по вулиці Ставковій (колишня назва Мороховця) у селі Попівка Зіньківського району, земельну ділянка площею 0,97 га., розташована на території села Попівка Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та для ведання особистого підсобного господарства, яка була передана їй на підставі рішення 2 сесії 23 скликання Попівської сільської ради Зіньківського району від 02.09.1998 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку ІУ-ПЛ № 01046 зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 26.05.1999 року за № 65.

Згідно ст. ст. 1216-1218,1261 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом . До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1261 Цивільного кодексу України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, та той з подружжя, який його пережив. Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 успадкували належний померлій ОСОБА_4 житловий будинок № 24 по вулиці Ставковій (колишня назва Мороховця) у селі Попівка Зіньківського району по 1/2 частині кожний.

На підставі ч. 1 ст. 1273 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах, уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини померлої дружини ОСОБА_4 шляхом подання 28.04.2017 року заяви нотаріусу Першої Київської державної нотаріальної контори.

Згідно ст. 1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 бажають успадкувати належну померлій ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0, 97 гектарів, але не можуть реалізувати своє право в нотаріальному порядку, так як нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що вони не надали витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку.

Дійсно, згідно ст. 4 ч.І п.1 та ст. 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державній реєстрації прав підлягає право власності, а у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно ст. 346 ч.І п.11 Цивільного кодексу України, у разі смерті власника право власності припиняється. Згідно п. 4.20 Гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, витягу з державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, витягу з поземельної книги, а також витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мали змоги надати нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку, так як відомості в Державному земельному кадастрі на земельну ділянку відсутні у звязку з тим, що на час видачі ОСОБА_4 Державного акту на право власності на земельну ділянку 26.05.1999 року державна реєстрація земельних ділянок не здійснювалася і кадастрові номери не присвоювалися.

Таким чином, без вказаних вище документів неможлива видача свідоцтва про право на спадщину, а тому позивачі звертаються до суду із позовом про визнання за ними права приватної власності на земельну ділянку по 1/2 частині кожному, яка належала одноосібно померлій ОСОБА_4.

Факт того, що матірю позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 була ОСОБА_4, померла 30.12.2016 року, яка мала на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,97 га., а після її смерті вказане нерухоме майно може належати позивачам, як спадкоємцям першої черги за законом, підтверджується наступними доказами:паспортами і свідоцтвами про народження позивачів, згідно яких вони відповідно є: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, обоє уродженці ІНФОРМАЦІЯ_3, Казахстан, мешканці АДРЕСА_1, а їхнім батьком є ОСОБА_3, а матірю була ОСОБА_4. Свідоцтвом про смерть ОСОБА_4, згідно якого вона померла 30.12.2016 року, у віці 76 років, у селі Попівка Зіньківського району. Актом обстеження господарства ОСОБА_4 і довідкою Попівської сільської ради Зіньківського району про те, що ОСОБА_1 із серпня 2014 року по день смерті матері 30.12.2016 року проживав разом з нею без реєстрації на проживання у належному ОСОБА_4 житловому будинку № 24 по вулиці Ставковій (колишня назва Мороховця) у селі Попівка Зіньківського району. Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку, IV-ПЛ № 040936, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 26.05.1999 року за № 65, згідно якого ОСОБА_4 належало право приватної власності на земельну ділянку площею 0,97 га., розташовану на території села Попівка Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства, яка була передана їй на підставі рішення 2 сесії 23 скликання Попівської сільської ради Зіньківського району від 02.09.1998 року. Довідкою Першої Київської державної нотаріальної контори про те, що спадкоємцями за законом на спадкове майно померлої ОСОБА_4 є сини ОСОБА_1, ОСОБА_2 і чоловік ОСОБА_3. ОСОБА_1 і ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках на житловий будинок № 24 по вулиці Ставковій (до перейменування вулиця Мороховця) у селі Попівка Зіньківського району Полтавської області. ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини померлої дружини ОСОБА_4, шляхом подання 28.04.2017 року заяви нотаріусу Першої Київської державної нотаріальної контори. Свідоцтвом про право на спадщину за законом по спадковій справі № 461/2017 від 10.08.2017 року, згідно якого ОСОБА_1 і ОСОБА_2 успадкували після смерті ОСОБА_4 по 1/2 частині житлового будинку № 24 по вулиці Ставковій ( до перейменування вулиця Мороховця) у селі Попівка Зіньківського району Полтавської області. Заявою ОСОБА_3 до Першої Київської державної нотаріальної контори про відмову від успадкування житлового будинку № 24 по вулиці Ставковій у селі Попівка Зіньківського району, належного померлій дружині ОСОБА_4, на користь синів ОСОБА_1 і ОСОБА_2. Заявою ОСОБА_3 до Зіньківського районного суду про відмову від успадкування земельної ділянки площею 0,97 га., розташованої на території села Попівка Попівської сільської ради Зіньківського району, належної померлій дружині ОСОБА_4, на користь синів ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов»язаний звернутися до нотаріуса до за видачею свідоцтва про право на нерухоме майно.

На звернення позивачки до приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу по питанню видачі свідоцтва про право на спадщину їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про спадкову земельну ділянку (а.с.17).

Статтею 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України Про земельний кадастр державна реєстрація земельної ділянки це - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. У разі якщо відомості про земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Таким чином, успадкувати і належним чином зареєструвати належну померлій, земельну ділянку позивачі можуть тільки через суд, звернувшись із заявою про визнання за ними права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею..."..

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_6 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачами права приватної власності на земельну ділянку не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Відповідно до змін у ЦПК від 03.10.2017 року вказано, що новий цивільний процесуальний кодекс вводиться в дію з 15.12.2017 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268 ЦПК , ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права приватної власності на нерухоме майно задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3, Казахстан, мешканцем АДРЕСА_1, як за спадкоємцем першої черги за законом, право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,97 гектарів, розташовану на території села Попівка Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства,- яка була передана ОСОБА_4, померлій 30.12.2016 року, у віці 76 років, у селі Попівка Зіньківського району, на підставі рішення 2 сесії 23 скликання Попівської сільської ради Зіньківського району від 02.09.1998 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю ІУ-ПЛ № 040936, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 26.05.1999 року за № 65.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3, Казахстан, мешканцем АДРЕСА_1, як за спадкоємцем першої черги за законом,- право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,97 гектарів, розташовану на території села Попівка Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства, яка була передана ОСОБА_4, померлій 30.12.2016 року, у віці 76 років, у селі Попівка Зіньківського району,- на підставі рішення 2 сесії 23 скликання Попівської сільської ради Зіньківського району від 02.09.1998 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю ІУ-ПЛ № 040936, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 26.05.1999 року за № 65.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області ОСОБА_7

Секретар : Л.Г.Стрілець