Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 759/2102/16-ц

провадження № 61-1046 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представник відповідача - Науменко ОрисяВікторівна,

третя особа - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 липня 2017 року у складі судді Шум Л. М. та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Шахової О. В., Поліщук Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), тертя особа ОСОБА_9, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 6 грудня 2006 року між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір, відповідно до якого їй були надані кредитні кошти у розмірі 88 935 доларів США строком до 06 грудня 2026 року зі сплатою 15,25 % річних.

З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань, 6 грудня 2006 року між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Також, 25 вересня 2007 року між банком та третьою особою - ОСОБА_9 був укладений договір іпотеки, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

Вказувала, що у порушення положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», під час укладання кредитного договору банком не було проведено переддоговірної роботи, а саме її не було повідомлено письмово про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, обрання тієї чи іншої кредитної програми, ризики отримання кредиту в іноземній валюті, банк не проінформував її про всі істотні умови договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, що призвело до укладення між сторонами кредитного договору на невигідних для неї умовах, які є несправедливими, а тому вказаний кредитний договір підлягає визнанню не дійсним, відповідно до норм статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважала, що за правилом частини другої статті 548 ЦК України, у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання, мають бути визнанні недійсними і договори іпотеки від 06 грудня 2006 року та від 25 вересня 2007 року.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсними з моменту укладення кредитний договір від 06 грудня 2006 року та договір іпотеки від 6 грудня 2006 року, укладені між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», а також договір іпотеки від 25 вересня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_9

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 4 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано, відповідно до вимог статті 60 ЦПК Українибезперечних доказів в обґрунтування позовних вимог, у тому числі і докази які б могли підтвердити порушене право позивача при укладенні спірних договорів. Будь-яких застережень та/або заперечень під час укладення та підписання кредитного договору та у подальшому додаткових угод ОСОБА_4 не висловлювала, а тому обґрунтування її позовних вимог є безпідставним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити і з цієї підстави.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 липня 2017 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на застосування строків позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та ухвалено рішення з правильним застосуванням положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України. Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4 беззастережно підписала оспорювані договори в яких, зокрема, вказано, що умови договорів її зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими, а тому її права, як споживача, не порушені спірним кредитним договором від 6 грудня 2006 року.

Разом з тим, апеляційний суд вважав необхідним виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності позивачем, оскільки позовна заява недоведена, що є самостійною підставою для відмови у її задоволенні.

У касаційній скарзі, поданій 9 січня 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції належним чином не дослідили обставин справи, у порушення положень статей 203, 215 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не врахували, що умови кредитного договору від 6 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», є несправедливими, оскільки банк не проінформував її про всі істотні умови договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки обрання тієї чи іншої кредитної програми, ризики отримання кредиту в іноземній валюті, що позбавило її можливості для здійснення свідомого вибору та призвело до укладення договору на явно невигідних для неї умовах.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами правильно встановлено, що 6 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній були надані кредитні кошти у розмірі 88 935 доларів США строком до 6 грудня 2026 року зі сплатою 15,25 % річних, які в подальшому були зменшені за додатковою угодою сторін до 13 %. У додатку № 1 до кредитного договору сторонами погоджений графік погашення кредиту та відсотків із зазначенням сукупної вартості кредиту та встановлення щомісячної суми до сплати.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Установивши, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України та дійшли вірного висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 06 грудня 2006 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4, недійсним.

При цьому, апеляційний суд правильно вказав, що ОСОБА_4 власноручно заповнювала 5 грудня 2006 року заяву-анкету позичальника де особисто зазначила бажану суму отримання кредиту та валюту кредиту; 5 грудня 2006 року своїм підписом засвідчила, що ознайомлена у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання послуг, з валютними ризиками, при отриманні кредиту в іноземній валюті, зміст умов кредитування; відповідно до пункту 3 укладеної між сторонами додаткової угоди від 23 травня 2014 року, умови цієї угоди позичальнику ОСОБА_4 зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими.

Такі висновки судів попередніх інстанції також узгоджуються і з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 з подібними правовідносинами.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було надано належної оцінки оспорюваному кредитному договору, який є несправедливим, оскільки банк не проінформував позичальника про всі істотні умови договору є безпідставними, суперечать наявним у справі доказам та спростовуються встановленими судами обставинами.

Колегія суддів також відхиляє доводи особи, яка подала касаційну скаргу, з посиланням на неврахуванні судами експертно-економічного дослідження від 22 серпня 2016 року, проведеного Київською незалежною судово-експертною установою, оскільки його висновки не спростовують обізнаність та погодження ОСОБА_4 з усіма умовами надання кредиту банком, у тому числі і з детальним графіком погашення кредиту та відсотків із зазначенням сукупної вартості кредиту та встановлення щомісячної суми до сплати.

Не заслуговує на увагу і вказівка позивача на те, що банк її не попередив про ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитними договорами внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 липня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б.І. Гулько

Ю.В. Черняк