Постанова

Іменем України

22 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 752/13371/17

провадження № 61-562 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявники: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

боржник - товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна вагонна компанія»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року у складі судді Ладиченко С. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України ухвали Каунаського окружного суду Литовської Республіки від 19 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія»), закритого акціонерного товариства «Lucrosus» (далі - ЗАТ «Lucrosus»), закритого акціонерного товариства «Goverlus» про визнання рішення зборів акціонерів недійсним, визнання угод недійсними, повернення майна. Ухвалою Каунаського окружного суду Литовської Республіки від 19 січня 2017 року вжито заходи забезпечення позову: заборонено ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» продавати належні йому на праві власності вагони, що були придбані за договором від 10 серпня 2016 року № 10-08/16-794, укладеним між ЗАТ «Lucrosus» та ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія», або іншим чином відчужити право власності на них третім особам, закладати вагони, використовувати їх з метою поруки або обтяжувати їх іншим способом; заборонено ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» і/або іншим способом повторно зареєструвати право власності на вагони, відчужені за договором від 10 серпня 2016 року № 10-08/16-794, укладеним між ЗАТ «Lucrosus» і ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія», а також будь-які інші юридичні факти щодо експлуатації цих вагонів у автоматизованій базі даних товарних вагонів, а також у будь-яких інших реєстрах, державних органах (включаючи митниці, податкових адміністраторів) на ім'я ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» і/або інших третіх осіб.

Заявники посилалися на те, що відповідно до статті 42 Договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеного 7 липня 1993 року між Україною та Литовською Республікою, ратифікованого 17 грудня 1993 року, що набув чинності 20 листопада 1994 року, сторони взаємно визнають і виконують рішення, що набрали законної сили, устав юстиції з цивільних і сімейних справ, а також вироки в частині відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Заявники просили про задоволення клопотання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року у відкритті провадження у справі за клопотанням ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що заявниками порушена процедура подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, визначена міжнародним договором, укладеним між Україною та Литовською Республікою.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що Законом України «Про міжнародні договори України» встановлено пріоритет положень міжнародного договору над нормами національного законодавства. Відтак, мають застосовуватись положення статті 43 Договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеного між Україною і Литовською республікою, згідно з якою розгляд клопотань про дозвіл виконання рішень належить до компетенції судів Договірної сторони, на території якої повинно бути здійснене виконання. Клопотання про дозвіл виконання подається до суду, що виніс рішення у справі у першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення по клопотанню.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного судусудами було порушено частину першу статті 393 ЦПК України 2004 року, згідно з якою клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником), тобто передбачена альтернативна підсудність.

Також судами неправильно застосовано статтю 43 Договору про правову допомогу та правові відносини цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеного між Україною і Литовською Республікою 17 грудня 1993 року, якою передбачено, що клопотання про дозвіл виконання подається до суду, що виніс рішення у справі у першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення по клопотанню. Відтак, стаття 43 вказаного Договору містить положення про обов'язковість подання клопотання лише через суд, який постановив рішення і, на думку заявника, не містить положень про заборону подання клопотання у інший спосіб, зокрема подання клопотання особисто стягувачем до суду, який розглядатиме дане клопотання.

ОСОБА_4 судові рішення не оскаржив.

У січні 2018 року ТОВ «Інвестиційна вагонна компанія» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими. Частинами першою та другою статті 43 Договору про правову допомогу та правові відносини цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеного між Україною і Литовською Республікою 17 грудня 1993 року, визначено, що клопотання про дозвіл на виконання рішення суду подається до суду, який виніс рішення у справі в першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення по клопотанню. Договір не передбачає альтернативної (визначеної нормами національного права Договірної Сторони) процедури подання клопотання до українського суду безпосередньо стягувачем і вказаний Договір має пріоритет у випадку колізій з національним законодавством України. На відміну від положень частини першої статті 393 ЦПК України, частини перша та друга статті 43 Договору є спеціальними нормами, які регулюють відносини за участю суб'єктів права, які зареєстровані або проживають в Україні та Литовській Республіці.

Пріоритет положень міжнародного договору над нормами національного законодавства закріплено також у статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України».

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦПК України 2004 року клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори» визначено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

У частинах першій та другій статті 43 Договору про правову допомогу та правові відносини цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеного між Україною і Литовською Республікою 17 грудня 1993 року, визначено, що розгляд клопотань про дозвіл виконання рішень належить до компетенції судів Договірної Сторони, на території якої повинно бути здійснене виконання. Клопотання про дозвіл виконання подається до суду, що виніс рішення у справі в першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення по клопотанню.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» судам роз'яснено: у випадках, коли клопотання, яке згідно з установленим порядком обов'язково має подаватись лише через суд (арбітраж), що постановив рішення, або через відповідний центральний орган Договірної Сторони, подано безпосередньо компетентному суду України, останній відмовляє в його прийнятті на підставі пункту 1 статті 136 ЦПК України 2004 року, оскільки за таких умов воно не може бути предметом судового розгляду. Разом з тим, якщо клопотання, з яким сторона у справі мала право звернутися безпосередньо до компетентного суду України, направлено зазначеному суду через центральний чи інший орган Договірної Сторони, це не є перешкодою для розгляду даного клопотання.

Отже, міжнародним договором передбачено, що клопотання про дозвіл на виконання рішення суду подається до суду, що виніс рішення у справі в першій інстанції, який супроводжує його до суду, компетентного винести рішення по клопотанню.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суди дійшли правильного висновку про те, що положення міжнародного договору мають пріоритет над нормами національного законодавства, а міжнародним договором не передбачено процедури подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду безпосередньо стягувачем до суду в Україні.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк