АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4279/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/182/18 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та учасників процесу- Крайник М.Б. та її представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4279/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 листопада 2017 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, апеляційний суд,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі по вул. Л. Українки, 18/174 в м. Тернополі, мотивуючи тим, що ОСОБА_3 з 26 червня 2015 року в ній не проживає, оплату за комунальні послуги не вносить, а тому є таким що втратив право на користування житлом.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано всіх обставин справи.

Зокрема, заявниця вказує на те, що квартира на вул. Л. Українки, 18/174 в м. Тернополі дійсно була придбана за час перебування у шлюбі, проте відповідач у ній не проживає. Сам факт, реєстрації відповідача у квартирі чинить їй незручності щодо оплати вартості комунальних послуг та отримання субсидій. Оскільки на сьогоднішній день єдиним способом зняття громадянина з реєстрації без його участі є визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, тому просить позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали і фактично просили зняти з реєстрації відповідача з даної квартирі, оскільки не має іншого виходу і в зв'язку з цим подали такий позов.

Відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України в судове засідання не з'явився. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на апеляційну скаргу та клопотань про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи вище наведене та керуючись ст. 372 ч.2 ЦПК України, колегія суддів вважає неявку відповідача такою, що не перешкоджає апеляційній інстанції розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача по справі, пояснення позивачки та її представника, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира на вул. Л. Українки, 18/174 в м. Тернополі є придбана у шлюбі, а відповідач ОСОБА_3 є співвласником житла, а тому він не може бути позбавлений права користування квартирою.

З вказаним висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі продажу квартири від 13 січня 2011 року, ОСОБА_2, ОСОБА_5 придбали трикімнатну квартиру №174 в будинку під №18 на вул. Лесі України в м. Тернополі.

Згідно п. 1.1 Договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 за згодою свого чоловіка ОСОБА_3, підпис якого засвідчено на заяві нотаріусом, прийняла у власність трикімнатну квартиру № 174 в будинку під № 18 на вул. Л. Українки в м. Тернополі, в такому порядку 3/4 частки ОСОБА_2, а 1/4 частка - на ім'я малолітнього сина ОСОБА_5 (а.с.12).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав їх син ОСОБА_5 є власником 1/4 частки квартири, а ОСОБА_2- 3/4 частки (а.с. 11).

Оскільки ОСОБА_2 є співвласницею лише 3/4 частки спірної квартири, але як вбачається із позовної заяви та підтвердила в апеляційній інстанції, ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням із всієї квартири.

Позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право на користування 1/4 часткою квартири від імені малолітнього сина ОСОБА_2 не ставила.

З 10 березня 2011 року у вищевказаній квартирі є зареєстровані ОСОБА_2Б.(позивачка), ОСОБА_2В.(відповідач) та їх діти ОСОБА_6, ОСОБА_5 (а.с. 5-7).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2014 року. (а.с.13).

Отже, станом на день укладення договору купівлі - продажу спірної квартири, а саме 13 січня 2011 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, що не оспорюється позивачкою, а тому майно є спільним сумісним майном подружжя.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України , згідно з якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Співвласники майна, що є у спільній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 321, 369 ЦК України).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дав обґрунтовану оцінку нормам матеріального права та дійшов до вірного висновку, що 3/4 частки квартири №174 в будинку під №18 на вул. Лесі України в м. Тернополі є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ОСОБА_3 не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням на цю частину житла. Вимог щодо визнання цієї 3/4 частини спірної квартири її особистою власністю ОСОБА_2 не заявляла, а також не представила суду доказів про те, що квартира придбана суто за її кошти. Про те, що ця частина квартири придбана під час шлюбу і під час укладення договору купівлі-продажу діяла в інтересах чоловіка по довіреності ОСОБА_2 не заперечувала, як в позовній заяві, так і в апеляційній інстанції, тобто підтвердила, що спірна частина квартири є спільним майном подружжя.

Посилання заявниці на акт обстеження житлових умов про фактичне проживання ( або відсутність зареєстрованих осіб) від 22.03.2017 року, як доказ відсутності відповідача в спірній квартирі, суд вірно не взяв до уваги, оскільки в ньому не відображено за який період часу останній відсутній в квартирі, а тільки зазначено, що на день перевірки ОСОБА_3 зареєстрований, але не проживає.(а. с.3).

Не заслуговують на увагу посилання заявниці про те, що після розлучення з 26.06.2014 року( а не з 13.01.2014 р., як зазначено в апеляційній скарзі) ОСОБА_3 майнових претензій не заявляв, терміни позовної давності закінчилися, а також не було скарг чи заяв про перешкод в користуванні житлом, оскільки перебіг позовної давності для захисту майнових прав одного з подружжя починається від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. (ст. 72, ч. 2 СК).

Безпідставним є посилання ОСОБА_2 на те, що суд вирішив справу через призму розподілу майна подружжя, оскільки суд в мотивувальній частині рішення тільки підтвердив пояснення позивачки про придбання цієї частини квартири під час шлюбу, а не її поділ.

В апеляційній інстанції заявниця та її представник підтвердили, що фактично просять зняти з реєстрації відповідача з даної квартирі, оскільки не має іншого виходу.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

Отже, у разі будь- яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із вище перерахованих вимог.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( ст. ст. 71,72, 156 ЖК, 405 ЦК). В позовній заяві позивачка просила тільки визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом без зняття з реєстрації. Суд першої інстанції діяв в межах ст. 13 ч. 1 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України покласти на позивачку в межах нею понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на ОСОБА_2 в межах нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 07 березня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7