АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 683/3446/16-ц
Провадження № 22-ц/792/148/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Ярмолюка О.І.

секретар судового засідання Задвірний В.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/3446/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду від 7 березня 2017 року у складі судді Андрощука Є.М. по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних нарахувань, трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування своїх вимог зазначав, що 5 лютого 2016 року ОСОБА_6 позичив у нього 150 000 грн. строком до 22 лютого 2016 року для купівлі автомобіля, про що написав відповідну розписку, проте у встановлений строк відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав позичені кошти не повернув, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 150 000 грн. боргу за договором позики, 6 862,05 грн. інфляційних нарахувань, 3 387,76 грн. трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання, а всього 160 249,81 грн. та 1602,5 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 7 березня 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 150 000 грн. боргу за договором позики, 6 862,05 грн. інфляційних нарахувань, 3 387,76 грн. трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання, а всього 160249,81 грн. та 1602,5 грн. судових витрат.

ОСОБА_6 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржив.

ОСОБА_4 яка не приймала участь в справі, не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, подала на дане судове рішення апеляційну скаргу, при цьому зазначила, що вказаним рішенням порушуються її права та інтереси, оскільки стягнуті за рішенням суду кошти з її чоловіка ОСОБА_6 лягають важким тягарем на їх сім'ю, при його виконання державний виконавець фактично може реалізувати майно, що є їх спільною сумісною власністю. Зазначає, що укладений її чоловіком договір позики не був укладений в інтересах сім'ї, їй взагалі нічого не було відомо про отримані в борг кошти, адже чоловік позичив кошти без її відома. Також апелянт вказує, що зі своїм чоловіком ОСОБА_6 разом вже не проживає однією сім'єю, ще з 2015 року, тому вважає, що не повинна повертати кошти за його борги.

З огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі, ОСОБА_4 просила скасувати рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 7 березня 2017 року та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу в позові.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 слід закрити з наступних підстав.

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Андрощук Є.М. Провадження № 22-ц/792/148/18

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 27

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України нова редакція, якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження по яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Так судом встановлено, що 05 лютого 2016 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_5 у борг 150 000 грн. на строк до 22 лютого 2016 року, однак борг не повернув у визначений строк.

Дані обставини підтверджуються оригіналом розписки, наданої до суду першої інстанції позивачем ОСОБА_5, з якої вбачається, що вона написана відповідачем ОСОБА_6 05 лютого 2016 року.

У відповідності до ст.ст. 1046-1049 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Задовольняючи позов та стягнувши з відповідача кошти на користь позивача, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та виходив з того, що 5.02.2016 між позивачем і відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір позики, за цим договором ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 кошти, які у встановлений строк не були повернуті позикодавцю.

Доказів які б спростовували такі обставини справи боржником надані не були.

Сам позичальник ОСОБА_6 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржив, про розгляд справи в апеляційному порядку був повідомлений особисто, про що свідчать відповідні поштові повідомлення, однак в судове засідання апеляційного суду для участі в розгляді апеляційної скарги його дружини не прибув. Отже, за таких його дій можна прийти до висновку, що з рішенням суду він фактично погоджуються і не заперечує факту отримання в борг грошових коштів у позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зі змісту вказаних норм процесуального закону, вбачається, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений Верховним Судом України у постановах від 3 лютого 2016 року (справа № 6-885цс15) і від 17 лютого 2016 року (справа № 6-76цс16).

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду, ОСОБА_4 зазначала, що згідно вимог Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, про договір позики, укладений її чоловіком вона не знала, в інтересах сім'ї він не укладався, однак на даний час державний виконавець в усній формі вимагає від неї виконати рішення суду і погасити борг, що може призвести до звернення стягнення на спільне сумісне майно подружжя, а саме житловий будинок, де проживають вона і її дитина. Отже, в силу того, що звертається стягнення на її майно, апелянт вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушуються її права.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Однак апелянтом не надано жодних доказів своїх тверджень про вирішення судом в рішенні суду від 7 березня 2017 року питання про її права та обов'язки.

Так апелянтом не наведено доказів, що договір позики між позивачем і відповідачем було укладено в інтересах сім'ї, а не в інтересах особисто відповідача. Як вбачається з розписки відповідач позичив гроші для придбання автомобіля, однак даних, що автомобіль був придбаний відповідачем, перебував у спільній сумісній власності подружжя не встановлено.

Як і не встановлено того факту, що отримані за договором позики кошти відповідач витратив саме в інтересах сім'ї, а не на особисті потреби.

Щодо тверджень апелянта про звернення державним виконавцем стягнення на спільне сумісне майно подружжя - житловий будинок АДРЕСА_1, то як вбачається, з наданого апелянтом витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, одноособовим власником даного будинку є ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 19.11.2004 року, що ставить під сумнів доводи апелянта про спільну сумісну власність подружжя на даний житловий будинок, адже відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

В свою чергу апелянтом жодним чином не доведено, що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Також в порядку спадкування ОСОБА_6 набув право власності на гараж по АДРЕСА_2, на який накладено арешт і звертається стягнення на виконання рішення суду.

Отже, ОСОБА_4 не є учасником спірних правовідносин, а оскаржуване судове рішення не завдає їй шкоди у вигляді несприятливих наслідків.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов'язки ОСОБА_4, звернення до виконання даного рішення на особисту власність боржника не порушує права апелянта, а тому остання не відноситься до осіб, які мають право оскаржити в апеляційному порядку це рішення, отже, апеляційне провадження за її апеляційною скаргою слід закрити.

Керуючись 362, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду від 7 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних нарахувань, трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2018 року.

Судді : (підпис) А.М. Костенко

(підпис) Л.М. Грох

(підпис) О.І. Ярмолюк

Згідно з оригіналом А.М. Костенко