Справа № 320/4375/17
Провадження № 2/333/900/18
16 березня 2018 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Холода Р.С.,
за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,
представника позивача ОСОБА_1,
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що 20.04.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 90 069 грн. 91 коп. (що еквівалентно за курсом НБУ на дату підписання даного договору 3 540 доларів США), зі строком повернення грошових коштів до 20.07.2016 року. В підтвердження факту укладання договору позики та одержання від ОСОБА_2 грошей у зазначеній сумі, відповідач написав розписку. 20.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду, відповідно до якої було визначено, що позикодавець передає позичальнику грошові кошти в сумі 109 015 грн. 62 коп. (що еквівалентно за курсом НБУ на дату підписання додатку до договору позиви 4 130 доларів США), тобто загальна сума складала 109 015 грн. 62 коп. Строк повернення коштів відповідно до додаткової угоди № 1 від 20.12.2016 року до договору позики становить 20.03.2017 року включно. Відповідач не виконав своїх зобовязань за договором позики та не повернула борг у сумі 96 942 грн. 70 коп. ( що еквівалентно за курсом НБУ на дату звернення з позовом до суду 3 730 доларів США). На вимоги ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів відповідач не реагує, добровільно повернути кошти не бажає, у звязку з чим він змушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 96 942 грн. 70 коп., 3 % річних за період 21.03.2017 року по 14.06.2017 року у розмірі 685 грн. 24 коп., інфляційні витрати за період з квітня 2017 року по травень 2017 року у розмірі 2 144 грн. 08 коп., неустойку за період з 21.03.2017 року по 14.06.2017 року у розмірі 93 752 грн. 90 коп., та судовий збір в розмірі 1 935,25 грн.
У судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справ був повідомлений належним чином. Свої інтереси довірив представляти ОСОБА_1, який у судовому засіданні підтримав позов з вказаних у позовній заяві підстав та додатково пояснив, що відповідач частково повернула гроші, приблизно 13 000 грн., не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 до суду не зявилась, про день, місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, жодних доказів та заперечень суду не надала.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
20.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 90 069 грн. 91 коп., зі строком повернення грошових коштів до 20.07.2016 року (а.с. 8).
20.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики від 20.04.2016 року, за якою збільшено суму позики з 90 069 грн. 91 коп. до 109 015 грн. 62 коп., строк повернення грошових коштів 20.03.2017 року (а.с. 9-10).
Відповідно до вимог ст.ст. 526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність іншій стороні кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму коштів. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей.
Згідно ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
У статті 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором між ними. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про те, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 623 ЦК України збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобовязання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день предявлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 4.1 договору позики від 20.04.2016 року та п. 4.1 додаткової угоди № 1 у разі несвоєчасного повернення позичальником позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три відсотки річних за період з 21.03.2017 року по 14.06.2017 рік складає 685 грн. 24 коп., інфляційні витрати за період з квітня 2017 року по травень 2017 року складають 2 144 грн. 08 коп.
Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою.
Відповідно до п. 4.2 додаткової угоди № 1 до договору позики від 20.04.2016 року за несвоєчасне повернення позики позивальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1 090 грн. 15 коп. за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
Прострочення відповідача за договором позики за період з 21.03.2017 року по 14.06.2017 року становить 86 календарних днів. Розмір пені складає 93 752 грн. 90 коп.
На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача за договором позики від 20.04.2016 року та додаткової угоди № 1 від 20.04.2016 року грошові кошти у розмірі 96 942 грн. 70 коп., 3 % річних за період 21.03.2017 року по 14.06.2017 року у розмірі 685 грн. 24 коп., інфляційні витрати за період з квітня 2017 року по травень 2017 року у розмірі 2 144 грн. 08 коп., неустойку за період з 21.03.2017 року по 14.06.2017 року у розмірі 93 752 грн. 90 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 546, 623, 625, 1046, 1048 ЦК України, ст.ст. 4,12,13,76,81,141,280,289 ЦПК України, суд,-
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Р.С. Холод