П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 761/14333/17

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/825/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) - Невідомої Т.О.

суддів - Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар - Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Леомед» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11жовтня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Макаренко І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Леомед» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Леомед» (далі по тексту - ТОВ «Медичний центр «Леомед») про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Зазначала, що працювала у ТОВ «Медичний центр Леомед» з 09 січня 2017 року на посаді лікаря-хірурга, а з 01 березня 2017 року на посаді лікаря-хірурга судинного із встановленим одногодинним робочим днем.

ОСОБА_3 було звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули 17.03.2017 р. та 22.03.2017 р. без поважних причин на підставі наказу №7-к від 27 березня 2017 року.

Вважала, що таке звільнення є незаконним, оскільки ТОВ «Медичний центр «Леомед» порушено процедуру звільнення, не надано їй копії наказу про звільнення, не здійснено розрахунків відповідно до ст. 116 КЗпП України та не видано у день звільнення трудової книжки.

У зв'язку з чим, просила суд визнати незаконним наказ ТОВ «Медичний центр «Леомед» про звільнення ОСОБА_3 з посади лікаря-хірурга судинного від 27.03.2017 року за п. 4 ст. 40 КЗпП; поновити її на посаді лікаря-хірурга судинного з 27.03.2017 року; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ТОВ «Медичний центр «Леомед» від 27 березня 2017 року про звільнення ОСОБА_3 з посади лікаря-хірурга судинного на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді лікаря-хірурга судинного ТОВ «Медичний центр «Леомед».

Стягнуто з ТОВ «Медичний центр «Леомед»на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 843,50 грн. без урахування податків, зборів та інших платежів.

Стягнуто з ТОВ «Медичний центр «Леомед» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 280,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді лікаря-хірурга судинного ТОВ «Медичний центр «Леомед» та стягнення середньої заробітної плати в межах платежів за один місяць.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «Медичний центр «Леомед» подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Зазначав, що суд першої інстанції помилково поклав в основу рішення висновок про те, що звільнення позивача відбулося під час перебування останнього на лікарняному, оскільки 27 березня 2017 року, у день звільнення, ОСОБА_3 з'явилася у встановлений час на робоче місце, повністю відпрацювала свій робочий час та була протабельована.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що від моменту, коли позивачці стало відомо про її звільнення, вона жодним чином не повідомила відповідача про наявність листка непрацездатності, а відтак, відповідач був позбавлений можливості відреагувати на дану обставину.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 підтримав подану в інтересах ТОВ «Медичний центр «Леомед» апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8, ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 09 січня 2017 року ОСОБА_3 працювала у ТОВ «Медичний центр «Леомед» на посаді лікаря-хірурга, а з 01 березня 2017 року на посаді лікаря-хірурга судинного із встановленим одногодинним робочим днем.

Наказом № 7-к від 27 березня 2017 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин 17.03.2017 року та 22.03.2017 року.

Згідно Акту № 1 від 21.03.2017 року лікар - хірург судинний ОСОБА_3 17.03.2017 року була відсутня на робочому місці та до території приміщення впродовж робочого дня не з'являлася.

Наказом №1д від 21.03.2017 року судинному хірургу ОСОБА_3 винесено догану за порушення трудової дисципліни (а.с.50).

Згідно Акту № 2 від 23.03.2017 року ОСОБА_3 22.03.2017 року повторно була відсутня на робочому місці та до території приміщення впродовж робочого дня не з'являлася.

27 березня 2017 року наказом № 7-к ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, здійснені 17.03.2017 року та 22.03.2017 року (а.с.55).

Згідно Акту від 27.03.2017 року ОСОБА_3 відмовилася від отримання нарахованих, у зв'язку із звільненням коштів та отримання трудової книжки.

У відповідності до листка непрацездатності ОСОБА_3 перебувала на лікарняному з 27.03.2017 року по 31.03.2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що фактично звільнення позивача відбулося під час перебування останньої на лікарняному, що суперечить чинному законодавству.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду лікаря-хірурга судинного.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Підставою звільнення позивачки стала її відсутність на роботі 17.03.2017 року та 22.03.2017 року без поважної причини (а.с.77). Дані обставини були викладені в актах щодо відсутності на роботі ОСОБА_3 17 та 22 березня 2017 року (а.с.49,54).

23 березня 2017 року, з'явившись на роботу, позивачка відмовилася надавати будь-які пояснення щодо її неявки на робоче місце.

Згідно листка непрацездатності серії АДА № 619196, виданого 27.03.2017 року Медичним центром ТОВ «АТ «Амеда», ОСОБА_3 повинна була стати до роботи з 01.04.2017 року (а.с.11).

Виходячи з встановлених обставин справи, звільнення позивача відбулося під час перебування останньої на лікарняному, що суперечить чинному законодавству.

Норми КЗпП України трактують звільнення працівника, як припинення трудового договору.

За умовами ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звiльнення працiвника з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу в перiод його тимчасової непрацездатностi (крiм звiльнення за пунктом 5 цiєї статтi), а також у перiод перебування працiвника у вiдпустцi. Це правило не поширюється на випадок повної лiквiдацiї пiдприємства, установи, органiзацiї.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме, роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Суд першої інстанції, ураховуючи приписи ч. 3 ст. 40 КЗпП України, дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_3 є незаконним та відбулось на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто з ініціативи роботодавця, під час перебування позивачки на лікарняному.

Також, суд урахував ту обставину, що позивачка виявила бажання розірвати трудовий договір за власним бажанням, але була вимушена направляти заяву про звільнення поштою через відмову у прийнятті заяви безпосередньо працівниками клініки.

Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Як було встановлено судом позивачку було звільнено за прогули, які мали місце 17 та 23 березня 2017 року. В той же час, наказом №1д від 21.03.2017 року судинному хірургу ОСОБА_3 винесено догану за порушення трудової дисципліни, а саме прогул, що відбувся 17.03.2017 року (а.с.50). Таким чином, роботодавець скористався наданим правом та притягнув ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, яке мало місце 17 березня 2017 року, оголосивши їй догану. В подальшому, підставою для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та видання наказу від 27 березня 2017 року міг бути лише прогул позивача, який мав місце 23 березня 2017 року. Зазначення в наказі в якості підстави звільнення вчинення позивачем прогулів 17.03.2017 та 23.03.2017 року є порушенням вимог ст.147 КЗпП. В той же час, колегія суддів не зважає уваги на дану обставину, оскільки наказ №7-К про звільнення ОСОБА_3 є незаконним, так як виданий відповідачем під час перебування позивача на лікарняному, що є безумовною підставою для поновлення ОСОБА_3 на роботі.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Так як позивачка була незаконно звільнена та підлягала поновленню на роботі, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ТОВ «Медичний центр «Леомед» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який становить 25 днів, у розмірі 483, 50 грн.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України (які були чинними на момент розгляду справи судом) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів, поданих сторонами.

Твердження апелянта про невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - не доведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, по суті є викладенням правової позиції відповідача, якій вже надана належна правова оцінка в оскаржуваному рішенні.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норма матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Леомед» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 07 березня 2018 року.

Головуючий:Т.О. Невідома

Судді:Д.Р. Гаращенко А.А. Пікуль