Справа № 159/4146/17
Провадження № 2/159/119/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

з участю: представника позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської області у режимі відеоконференції із Луцьким міськрайсудом Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - ОСОБА_5, про визнання недійсними пунктів кредитного договору та додаткової угоди до нього,

ВСТАНОВИВ:

01.10.17 р. позивачем було подано до суду розглядуваний позов. Просить визнання недійсними пункти: 1.1. в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0, 21 % від суми виданого кредиту; 3.4 в частині нарахування відсотків, виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом 360 в році; 6.2 в частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу; 6.6 в частині можливості виконання зобов»язань іншою особою за згодою банка та п. п. 2.2.3, 2.3.9, 3.2, 3.7, 6.3 у повному обсязі - кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.06 р. (далі кредитний договір), укладеного між нею і ЗАТ «КБ «Приватбан»» (далів кредитор, банк), і додаткової угоди до нього від 21.11.011р. (далі додаткова угода). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.03.15 р. ПАТ КБ „Приватбанк" звернувся до Ковельського міськрайсуду Волинської області з позовом до неї та третьої особи у розглядуваній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 159/1 615/15 - ц). З матеріалів справи та проконсультувавшись, вона дізналась, що при укладенні кредитного договору та додаткової угоди, банк застосував обман з метою отримання надмірної вигоди при поверненні кредиту та незаконного збагачення у період відсутності у повноважень кредитора. Покликаючись на судову практику, рішення КС України від 10.11.11 р. № 15 - рп/2011, зазначає, що 28.07.06 р. між нею та ЗАТ КБ „Приватбанк" (далі банк), правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір, за яким банк зобов'язався надати їй кредитні кошти готівкою через касу на строк з 28.07.06 р. по 28.07.21 р. включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 27 000 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 4 408 доларів США 66 центів на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п. п. 2.13. 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 кредитного договору. 21.11.11 р. між нею та банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору. На вимогу банку вона уклала із нав'язаною останнім страховою компанією „Інгосстрах" договори страхування майна. При укладенні кредитного договору банк, а при укладенні додаткової угоди - відповідач - не виконали ряду обов'язкових вимог закону, ввели її в оману, включили ряд незаконних і несправедливих умов, що призвели до негативних наслідків, є підставою для визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, а додаткової угоди - в цілому. Зазначає, що, крім цього, відповідач не був повноважний укладати додаткову угоду, оскільки 27.02.07 р. банк відступив право вимоги за кредитним договором компанії „Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі ел - сі" (далі компанія). Зазначає, що пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, зокрема, сплату винагороди за неіснуючу, невизначеної природи „послугу" - надання фінансового інструменту - щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту; пунктом 6.2 кредитного договору передбачено сплату винагороди за проведення додаткового моніторингу. Покликаючись на п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про захист прав споживачів", ч. ч. 1, 3 ст. 1 054 ЦК України, зазначає, що після видачі кредиту, ніяких щомісячних послуг банк їй не надавав взагалі. Тому вважає очевидним, що вищезгадана (неіснуюча) щомісячна послуга не є послугою у визначенні Закону України „Про захист прав споживачів", так як нею не замовляється, а відповідачем не передається їй ні матеріальне, ні нематеріальне благо. Але відповідачем незаконно стягуються з неї грошові кошти за вчинення дій, які він зобов'язався вчиняти (видати кредит, прийняти кошти на його повернення) згідно кредитного договору. Під умовою щодо оплати неіснуючої послуги з надання т. з. фінансового інструменту, відповідач, фактично, приховав від неї додаткову відсоткову ставку в розмірі 0, 21 % х 12 = 2, 52 % річних. Тобто, фактична річна процентна ставка становить не 12 %, а 12 % + 2, 25 % = 14, 25 %. При укладенні кредитного договору відповідач ввів її в оману щодо реальної процентної ставки, скориставшись відсутністю у неї необхідного обсягу знань у фінансово - економічній та правовій галузях. Підписуючи кредитний договір, вона вважала, що кредит їй надається під 12 % річних. Якби на той час вона знала, що процентна ставка, в дійсності, є вищою, то відмовилась би від отримання кредиту саме на таких умовах. Розмір процентної ставки є істотною умовою кредитного договору. Наведене призводить до підвищення реальної процентної ставки і зростання сукупної вартості кредиту, що в кредитному договорі не зазначена (прихована). Покликаючись на ст. 230 ЦК України, зазначає, що проведення додаткового моніторингу також не є послугою, так як нею не замовляється, їй не надається, нею не отримується і не відповідає правовій природі послуги у визначенні Закону України „Про захист прав споживачів". Незаконність стягнення подібних платежів зазначена у постанові від 06.09.17 р. ВС України у справі № 6 2 071цс16. Тому п. 1.1 кредитного договору підлягає визнанню недійсним в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту. При цьому похідні від нього пункти: 2.2.3, 3.7 та 6.3 кредитного договору підлягають визнанню недійсними у повному обсязі. Також, підлягає визнанню недійсним п. 6.2 Кредитного договору в частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу. Зазначає, що згідно п. 3.2 кредитного договору, при порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п. п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 кредитного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,00% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом; згідно з п. 4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь - якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Покликаючись на ч. ч. 1, 3 ст. 549, ч. ч. 1, 2 ст. 550 ЦК України, зазначає, що збільшення процентів за користування кредитом за правовою природою не є неустойкою. Зазначає, що з порівняння змісту п. п. 3.2 та 4.1 кредитного договору, випливає, що ними передбачена подвійна відповідальність за порушення строків виконання грошових зобов'язань - у вигляді неустойки (пені) та у непередбачений законом спосіб - шляхом збільшення процентів за користування кредитом, нарахованих на суму простроченої заборгованості, в тому числі „процентів на проценти", що прямо заборонено ч. 1 ст. 61 Конституції України. При одночасному застосуванні „фінансових санкцій" за п. 3.2. та п. 4.1 кредитного договору упродовж 2 і більше міс. поспіль „борг" буде зростати в геометричній прогресії. Вважає, що таким чином банк штучно створює обставин, за яких споживач, який через фінансову скруту допустив прострочення упродовж декількох місяців поспіль, позбавляється можливості розрахуватися з банком взагалі. Покликаючись на ч. 2 ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність", зазначає, що споживчий кредит є засобом задоволення споживчих потреб населення, тобто, особистих, індивідуальних потреб людей; прискорює отримання певних благ, які вони могли б мати лише у майбутньому; має соціальний характер, оскільки сприяє підвищенню життєвого рівня населення. Однією з функцій банку є кредитування, а не створення „пасток" для виманювання у позичальників усього належного їм майна, фактично, на користь певних, пов'язаних з банком осіб (кінцевих бенефіціарів, ін.), тобто шахрайства. Так, незаконною і несправедливою умова кредитного договору за п. 3.2, а тому він підлягає визнанню недійсним у повному обсязі. За змістом п. 3.4 кредитного договору, при розрахунку процентів кількість днів у місяці приймається за календарну, у році - 360 днів. Тобто, має місце класична схема обману позичальника - прихованого збільшення процентної ставки за користування кредитом. За принципом розрахунку процентів за методом факт/360 відношення кількості днів у звичайний та високосний роки арифметично створює відношення 365/360 = 1, 0139 та 366/360 = 1, 0167, відповідно. Тому розмір процентної ставки за кредитним договором був фактично збільшений на 1, 39 та 1,67 процентів річних у звичайні та високосні роки, відповідно, про що у кредитному договорі не вказується. Така умова є несправедливою, а відтак, і п. 3.4 кредитного договору підлягає визнанню недійсним в частині застосування методу нарахування процентів „факт/360", на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19, 21 Закону України „Про захист прав споживачів". П. 2.3.9 кредитного договору передбачено право банку доводити до відома третіх осіб про заборгованість позичальника за кредитним договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань, у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором. Таку умову вважає незаконною. Покликаючись на ч. ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, рішення КС України від 20.01.12 р. № 2 - рп/2012, ст. 301 ЦК України, зазначає, що зазначена у п. 2.3.9 кредитного договору інформація відноситься до банківської таємниці і банк зобов'язаний її зберігати відповідно до ст. ст. 60 - 62 Закону України „Про банки і банківську діяльність". Тому п. 2.3.9 кредитного договору підлягає визнанню недійсним. На початку березня 2007 р. рекомендованим листом № 923 вона отримала від банку повідомлення позичальникові про відступлення прав вимоги кредитора за кредитними документами від 23.02.07 р. № 20.1.3.2/6 811 - 312, в якому зазначено, що банк відступив свої права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, що укладені між довірителем та банком, у відповідності до п. 2.3.10 кредитного договору компанії. Внаслідок відступлення компанія є єдиним власником усіх прав вимоги за кредитним договором. З моменту відступлення права вимоги - 19.02.07 р. - відповідач зняв спірний кредит зі свого балансу і в силу ст. ст. 512, 514 ЦК України повністю втратив право вимоги за кредитним договором. Незважаючи на це, відповідач протягом багатьох років поспіль, застосувавши обман, продовжував вимагати від неї погашення кредиту, приймав платежі на той самий рахунок - № 7262. Відповідач підтвердив факт відступлення права вимоги, надіславши їй рекомендованим листом № 483, що отриманий нею 22.10.16 р., копію договору купівлі - продажу (відступлення) права вимоги за договорами про іпотечні кредити, укладеного 19.02.07 р. між банком як продавцем та компанією як покупцем, а також - супровідний лист від 29.09.16 р. № 20.1.0.0.0/7 - 20160921/4221, де зазначено про факт відступлення прав вимоги за станом на 29.09.16 р.. Зазначає, що додаткова угода нею була підписана під впливом обману з боку відповідача, оскільки останній не мав права її укладати у своїх інтересах після відступлення права вимоги, що приховав від неї. Покликаючись на ч. ч. 1, 2 ст. 227 ЦК України, зазначає, що згідно з п. 1.1 кредитного договору (в редакції Додаткової угоди), банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти готівкою через касу на строк з 28.07.06 р. по 28.07.21 р. включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 27 433,05 дол. США на наступні цілі: придбання житла, а також - у розмірі 4 841,71 дол. США - на сплату страхових платежів. Однак, ніяких додаткових коштів у розмірі 433,05 дол. США відповідач їй не видавав ні готівкою через касу, ні безготівково. Покликаючись на абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", зазначає, що на момент укладення додаткової угоди банки не мали права видавати валютні кредити, а відтак, додаткова угода є незаконною. Однією з умов додаткової угоди, термін позовної давності по вимогах про стягненню кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним кредитним договором встановлюється у 50 років. Вважає, що така умова є нераціональною, є виявом неповаги до неї, порушенням ч. 1 ст. 28 Конституції України, п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України; позбавляє її права на судовий захист при зловживанні відповідача, суперечить ст. ст. 55, 58, 64 Конституції України, ст. 5 ЦК України, п. 5 ч. 3 ст. 18, п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України „Про захист прав споживачів". Враховуючи зазначений у додатковій угоді строк позовної давності, розмір неустойки суперечить п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів". Крім того, за умовами кредитного договору терміни позовної давності погоджувались, а тому така умова є нікчемною. Несправедливою умовою додаткової угоди є ніби - то видача 4 841,71 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.3.7 кредитного договору. При цьому відповідач їй їх не видає, а періодично оплачує страхові внески у гривнях і з моменту їх оплати не несе ризиків знецінення валюти, з неї ж - вимагає повернення кредиту у доларах або у гривневому еквіваленті з процентами та незаконними прихованими платежами у доларах або у гривневому еквіваленті на момент погашення, безпідставно поклавши на неї ризики знецінення валюти. Тобто, з боку відповідача мав місце обман з метою безпідставного отримання від неї надлишкових коштів у порушення ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів", ст. 230 ЦК України. Крім того, додатком до додаткової угоди є неповний графік погашення кредиту - за період з 30.11.11 р. по 31.08.13 р. при тому, що дата повного погашення кредиту - 28.07.21 р. ОСОБА_1 неповний графік, відповідач приховав від неї як позичальника факт додаткового здорожчання кредиту внаслідок укладення додаткової угоди. Покликаючись на п. 6 додаткової угоди, зазначає, що несправедливість її умов була встановлена рішенням апеляційного суду Волинської області від 25.11.15 р. у справі № 159/3 628/15 - ц провадженні № 22 - ц/773/1 487/15, що є пов»язаною. Покликаючись на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, ч. 5 ст. 11, ст. 18, ст. 19. ч. 3 ст. 22 Закону України „Про захист прав споживачів", рішення КС України № 15 - рп/2011 від 10.11.11 р., іншу судову практику, просить позов задовольнити.

11.12.17 р. представником відповідача подано до суду письмове заперечення проти позову, обґрунтоване тим, що відповідач позову не визнає та вважає його безпідставним з огляду на наступне. 28.07.06 р. між позивачем та банком, правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір, за яким банк зобов»язався надати позивачеві як позичальнику кредит на строк з 28.07.06 р. по 28.07.21 р. включно у розмірі 27 000 доларів США на придбання житла, а також, у розмірі 4 408, 66 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та згідно з порядком, передбаченим кредитним договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячно у період сплати у розмірі 0, 21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 кредитного договору. Покликаючись на а. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509, ч. 1 ст. 202 ЦК України, зазначає, що позивач не оспорює факту підписання кредитного договору та додаткової угоди з власної волі на встановлених сторонами умовах, однак, заперечує дійсність окремих пунктів кредитного договору та додаткової угоди як таких, що підписані під впливом обману. Покликаючись на ст. 204 ЦК України, зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення стосовно неї обману відповідачем і наявності у банка умислу на введення її в обману для спонукання укладання кредитного договору чи додаткової угоди. Крім того, доводи позивача у тій їх частині, що банк не мав повноважень на укладення додаткової угоди, вважає безпідставними. Так, 27.02.07 р. банк відступив право вимоги, зокрема, за кредитним договором, компанії. Однак, 13.10.11 р. між компанією та відповідачем і «ТМФ Транс Лімітед» було укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги та серед активів, за якими право вимоги перейшло до відповідача, були зобов»язання за кредитним договором. Покликаючись на ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України, зазначає, що 13.10.11 р. відповідач набув права кредитора за кредитним договором і на момент укладання додаткової угоди мав право на укладання такої. Зазначає, що доказів розрахунку, за яким можливо було б встановити реальність тверджень позивача стосовно п. 1.1 кредитного договору, позивачем не надано. Кредитний договір його сторони уклали за власним волевиявленням, підписали. Покликаючись на ч. 1 ст. 628, ст. 629, 638, 536 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що сторонами кредитного передбачено всі його істотні умови. Відповідач не навів обставин та не надав будь - яких доказів на підтвердження укладення кредитного договору та додаткової угоди без його вільного волевиявлення. Позивачеві як позичальнику було надано всю необхідну інформацію щодо умов отримання кредиту, виконання кредитного договору, що стверджується змістом кредитного договору. Тому вважає посилання позивача на порушення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору; на ненадання інформації щодо кредитування при укладенні такого договору, несправедливість умов безпідставним. Покликаючись на ч. 2 ст. 1 056, ч. 1 ст. 204, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, просить у задоволенні позову відмовити.

28.12.17 р. позивачем подано до суду письмову відповідь на письмове заперечення (відзив) проти позову, обґрунтовану тим, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України у його редакції, чинній на час подання позову та заперечення відповідача, кожна сторона зобов'язана була довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що нею ніби - то не подано належних і допустимих доказів вчинення щодо неї обману та наявності у банку умислу ввести її в оману, щоб спонукати до укладення кредитного договору та додаткової угоди. Вважає таке твердження некоректним, так як предметом позову є, зокрема, визнання недійсними не кредитного договору в цілому, а лише його окремих пунктів; доказами обману є зазначена у позовній заяві невідповідність ряду умов кредитного договору конкретним положенням актів цивільного права, що чітко вбачається із самого змісту умов договору, відображених у відповідних його пунктах. Несправедливість умов додаткової угоди було встановлено рішенням апеляційного суду Волинської області від 25.11.2015 р. у пов'язаній справі - № 159/3 628/15 - ц провадження № 22 - ц/773/1 487/15. Покликаючись на ч. 3 ст. 61 ЦПК України у вказані вище редакції, ч. 4 ст. 82 ЦПК України (у чинній редакції), зазначає, що умислом банку - попередника відповідача щодо введення її в оману є: складання його працівниками (без її участі) тексту кредитного договору, у якому закладено умови, що суперечать закону; ненадання їй письмової інформації про умови кредитування до укладення кредитного договору у порушення ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на момент підписання кредитного договору; використання банком її правової необізнаності, так як у протилежному випадку вона не підписала б кредитний договір з оспорюваними умовами, а також - додаткову угоду до нього. Відповідач стверджує, що він був уповноважений укласти додаткову угоду до кредитного договору, припускаючи існування договору зворотного відступлення прав вимоги від 13.10.11 р., ніби - то укладеного між відповідачем та компанією, що не відповідає дійсності. Покликаючись на ч. ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України (у попередній редакції), рішення КС України від 13.12.11 р. № 17 - рп/2011, зазначає, що копії такого договору відповідач не додав, оскільки його не існує і не може існувати. Зазначає, що відступлення банком прав вимоги 19.02.07 р. спеціалізованій іпотечній установі компанії було здійснено в рамках сек'юритизації іпотечних активів. Покликаючись на п. 1.8. „Методичних рекомендації щодо організації та функціонування систем ризик - менеджменту в банках України", схвалених постановою Правління Нацбанку України від 02.08.04 р. № 361, ч. 2 ст. 19 Закону України „Про іпотечні облігації-", зазначає, що договір від 19.02.07 р. про відступлення прав вимоги вказує на факт випуску (емісії) іпотечних облігацій, що підлягають погашенню у 2031 р. і наявність спеціалізованої іпотечної установи компанії - та окремого довірчого управителя вказує на те, що випущено було не прості, а структуровані іпотечні облігації. Іпотечні активи, що були придбані компанією і включені до складу іпотечного покриття, є придбаними у безвідкличному порядку. Якщо договір від 13.10.11 р. існував, то таке зворотне відступлення суперечило б вищезазначеній нормі закону. Покликаючись на ч. ч. 3, 4, 8 ст. 83 ЦПК України (в чинній редакції), зазначає, що припущення відповідача не підтверджені у встановленому законом порядку. Покликаючись на ч. 6 ст. 81 ЦПК України (у чинній редакції), зазначає, що заперечення відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях. Просить не враховувати заперечення на позовну заяву з наведених вище підстав.

Ухвалою суду від 11.12.17 р. до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача, було залучено ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 28.12.17 р. було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судово економічної експертизи у справі.

У судове засідання позивач не з»явилась, хоча належно оповіщена, причини неявки суду не повідомила. Попередньо подала до суду заяву з проханням справу розглядати у її відсутності, зазначивши, що позов підтримує у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, обгрунтувавши його доводами, наведеними у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, не з»явилась, хоча належно оповіщена, причини неявки суду не повідомила.

У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (він же - процесуальний сумісник представництва позивача), позов підтримав повністю, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позову не визнав, надав суду пояснення, аналогічні доводам, наведеним у його письмовому запереченні проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити. Суду додатково пояснив, що у зв»язку з ухваленням 25.11.15 р. рішення Апеляційним судом Волинської області про визнання його зобов»язання як поручителя за кредитним договором припиненими, зміст спірних правовідносин між сторонами у розглядуваній справі, не складає для ОСОБА_5 інтересу.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з»явились.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, оглянувши у судовому засіданні матеріали цивільної справи № 159/3 268/15 ц провадження № 2/159/923/15 за позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - ОСОБА_4, про визнання зобов»язань за договором поруки припиненими, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За положеннями ст. ст. 626 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України у її редакції, чинній за станом на дату укладання кредитного договору та додаткової угоди, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел, коли особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Однак, саме позивач як сторона, яка, як вона стверджує, діяла під впливом обману, повинна довести наявність умислу у банка як іншої сторони оспорюваного правочину, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у її редакції, чинній за станом на дату укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 28.07.06 р. між банком та позивачем було укладено кредитний договір № VOKVGK00001001 у вигляді непоновлюваної кредитної лінії.

Як слідує з копії кредитного договору, між банком як кредитором та позивачем як позичальником було 26.07.06 р. укладено такий, згідно з яким на умовах, визначених сторонами кредитного договору, банк надав позивачеві як позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 28.07.06 р. по 28.07.21 р. включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 27 000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 4 408, 66 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбачених п. п. 2.1. 3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісяця в період сплати у розмірі 0, 21 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.ю11 кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 кредитного договору. Умови повернення кредиту, сплати комісії та процентів ін. платежів визначено сторонами кредитного договору. ОСОБА_5 та обов»язки банку і позичальника визначені у ст. 2 кредитного договору. У кредитному договорі сторонами визначено також порядок розрахунків та відповідальність сторін, інші умови. Кредитний договір містить реквізити та підписи сторін.

Зокрема, пунктом 1.1. кредитного договору встановлено, що позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 383,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

Пунктом п. 2.2.3 кредитного договору визначено, що позичальник зобов»язується сплатити банку винагороду і комісію згідно з п. 1.1 п. 6.2 цього договору.

Пунктом 2.3.9 кредитного договору встановлено, що банк має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованості позичальника за цим договором, а також про наявність( відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов»язання, у випадку порушення позичальником зобов»язань за цим договором.

Пунктом п. 3.2 кредитного договору визначено, що згідно зі ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. При порушенні позичальником будь - якого зобов'язання, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Пунктом 3.4 кредитного договору встановлено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Пунктом 3.7 кредитного договору встановлено, що позичальник сплачує банку винагороду у розмірі й строки, зазначені у п. 1.1 цього договору. Якщо згідно з п.1.1 цього договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному у п. 1.1) від дня списання коштів з кредитного рахунка до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього періоду сплати до дня останнього остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по кредитному договору не проводиться.

Пунктом п. 6.2 кредитного договору визначено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору, банк зобов»язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банкові винагороду, що дорівнює суми залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Нацбанку України на дату сплати.

Пунктом п. 6.3 кредитного договору визначено, що всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за цим договором, є відсотками в розумінні ЦК України.

Пунктом п. 6.6 кредитного договору визначено, що виконання зобов»язань за цим договором здійснюється по місцю знаходження підрозділу банку, що надав кредит. Зобов»язання позичальника, за згодою банку, можу бути виконані іншою особою.

28.07.06 р., з метою забезпечення виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, між сторонами також було укладено договір поруки № VOKVGK00001001/1 із третьою особою у розглядуваній справі, що стверджується матеріалами вище вказаної цивільної справи.

21.11.11 р. між банком та позивачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.06 р.. За умовами додаткової угоди сторони домовилися внести такі зміни в кредитний договір: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 6,45 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 6,45 доларів США; згідно ст. 212, 651 ЦК України, у разі порушення позичальником будь - якого з зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 6,45 доларів США.

Тобто, як слідує з копії додаткової угоди, у ній зазначено як про зменшення суми боргу, так і встановлено сплату штрафу та викладено п. 1.1 кредитного договору у новій редакції. Додаткова угода містить реквізити та підписи сторін.

Вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» за станом на дату укладання кредитного договору та додаткової угоди стосовно сторін цих правочинів, банком було дотримано, що стверджується змістом кредитного договору та додаткової угоди, де маються особисті підписи позивача. Те, що і кредитний договір і додаткова угода містять її підписи, позивач не оспорює. Тобто, позивач була ознайомлена у повній мірі з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту і орієнтовним розрахунком сукупної вартості кредиту за кредитним договором; умовами додаткової угоди.

Цим спростовуються доводи позивача та її представника у тій їх частині, що банк, не надав позивачеві перед укладенням кредитного договору як споживчого встановленої законом інформації, застосувавши щодо позивача обман; що оспорюваний правочин вчинений працівниками банку у відсутності позивача.

Доказів на спростування наведеної вище обставини про належне інформування позивача перед укладенням кредитного договору, належності підпису позичальника саме позивачеві як у кредитному договорі, так і у додатковій угоді, ні позивач, ні її представник суду не надали.

Так, кредитний договір як договір споживчого кредиту укладено у письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, у т. ч. всіх його оспорюваних пунктів; як і додаткової угоди, та у подальшому виконувала їх умови на протязі тривалого проміжку часу до 2015 р..

Посилання позивача та її представника на те, що ряд умов кредитного договору, у т. ч. ті його пункти, які позивач просить визнати недійсними частково в цілому; додаткова угода, є несправедливими, судом до уваги не приймається, так як підставою до визнання недійсними певних пунктів кредитного договору та додаткової угоди до нього в цілому, позивач вказує вчинення кредитного договору та додаткової угоди до нього під впливом обману.

Таким чином, позивач, її представник не довели суду того, що на момент укладення кредитного договору, додаткової угоди з боку банка як сторони правочинів мало місце навмисне введення позивача в оману (умисел) щодо обставин, які впливають на вчинення нею правочинів (кредитного договору та додаткової угоди.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Однак, суду не надано доказів того, що перед укладенням кредитного договору, додаткової угоди позивач не мала можливості і не була ознайомлена з усіма умовами кредитного договору, додаткової угоди, відповідно, і що такі умови її не влаштовували.

Правових підстав для визнання вказаних вище пунктів кредитного договору та додаткової угоди недійсними відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку, та недотримання положень ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, немає.

Доводи позивача та її представника в частині введення позивача в оману банком при укладенні кредитного договору, додаткової угоди не приймаються судом до уваги, так як спростовуються наявними у справі доказами, та самим фактом тривалого користування з боку позивача послугами банку (з 28.07.06 р. по 2015 р.), а у подальшому відповідача, шляхом активного використання кредитних коштів без жодних претензій як до банку, так і до відповідача як правонаступника останнього.

Наведене вище стверджується розрахунком заборгованості позивача перед банком, що міститься на а.а. с. 25 34, 197 - 210 вказаної вище цивільної справи, оглянутої судом.

Доказів того, що позивач до чи після укладення кредитного договору чи додаткової угоди зверталась до банку з проханням роз»яснення умов, наведених в цих правочинах, суду не надано.

Суд прийшов до висновку, що при укладенні кредитного договору, додаткової угоди банком було виконано положення ст. 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів" у їх редакції, чинній на день укладення таких правочинів.

Як слідує з копії оспорюваної додаткової угоди як похідної від кредитного договору, було зменшено суму боргу позивача перед банком та п. 1. 1 кредитного договору було викладено у новій редакції, тобто, мала місце зміна обсягу прав та обов»язків позивача, які вона у подальшому продовжувала виконувати як сторона зобов»язання.

Судом враховується, що ризик зміни курсу валют в рівній мірі стосувався обох сторін кредитного договору, додаткової угоди і посилання позивача на покладення таких ризиків виключно на неї, на увагу суду не заслуговують.

Суд також враховує те, що в день укладання кредитного договору позивачем також було укладено ряд похідних договорів, як то договір іпотеки, страхування заставного майна, з її відома договір поруки із третьою особою.

Дійсно, за змістом п. 3 додаткової угоди, п. 1.1. кредитного договору був викладений в новій редакції, сума щомісячного платежу за кредит ним договором була збільшена сторонами кредитного договору без узгодження з поручителем, який поручався за виконання за виконання позивачем як позичальником обов'язку повернення кредиту на умовах, викладених у кредитному договорі за станом до укладення додаткової угоди. Укладенням додаткової угоди її сторони погодили між собою такі умови кредитування, за які поручитель не поручався і своєї згоди на внесення змін і доповнень до кредитного договору не надавав, це питання банк з ним як поручителем не погоджував. У п. 13 ж договору поруки зазначено, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Саме тому своїм рішенням від 25.11.15 р. Апеляційний суд Волинської області, що набрало законної сили, врахувавши, що у зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, будь - які зміни до кредитного договору щодо сум щомісячних платежів, штрафних санкцій, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дають підстав для покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком, задовольнив позову ОСОБА_5 та визнав його зобов»язапння за договором поруки припиненим з 21.11.11 р. тобто з дати укладення додаткової угоди.

Разом з тим, суд вважає, що наведене вище рішення не доводить того, що кредитний договір (в частині окремих оспорюваних його пунктів) та додаткова угода були укладені позивачем під впливом обману з боку банка? і не вбачає підстав для висновку про необхідність задоволення позову.

Доводи позивача та її представника у тій їх частині, що додаткова угода була укладена у період відсутності у банка прав та повноважень на укладення такої, спростовується копіями: повідомлення позичальникові про відступлення прав вимоги кредитора за кредитними документами № 20. 1. 3. 2/6 811 312 від 23.02.07 р., адресованого банком позивачеві; листа № 20.1.0.0.0/7 - 20160921/4 221 від 29.09.16 р., адресованого банком позивачеві з приводу повідомлення на заяву про надання відомостей, що стосуються відступлення банком права вимоги за кредит ним договором, яким позивача повторно повідомлено про укладення договору відступлення 01.03.07 р. з компанією.

Також, як слідує з копії рішення Апеляційного суду Волинської області від 26.01.17 р., що набрало законної сили, при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про захист права споживача за апеляційною скаргою відповідача на рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 01.11.16 р.,встановив, що позивач, звернувшись у серпні 2015 р. до суду із вказаним вище позовом про визнання недійними правочинів, такі свої вимоги обґрунтовала тим, що 28.07.06 р. між нею банком, правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір. На забезпечення виконання умов кредитного договору між нею та банком 28.07.06 р. також було укладено іпотечний договір, за яким банку в іпотеку було надано житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами. З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ОСОБА_5 та банком було укладено також договір поруки. Також 28.07.06 р. між нею та ЗАТ «Інгосстрах» було укладено договір особистого страхування № VОКVGК00015884 та договір страхування майна № VОКVGК00015883. 19.02.07 р. банк відступив свої права вимоги за кредитним договором, зокрема, компанії. 21.11.11 р. між сторонами було укладено додаткову угоду. Покликалась, що кредитний договір та додатковий договір, зокрема, є недійсними з огляду на непроведення банком переддоговірної роботи. Стверджувала, що при укладенні кредитного договору та додаткової угоди банк ввів її в оману, включив ряд незаконних і несправедливих умов, що призвели до негативних наслідків, є підставою для визнання цих правочинів недійсними. До укладення кредитного договору банк не надав письмової інформації по жодній із позицій і не отримав від неї письмового підтвердження про ознайомлення; ввів її в оману щодо реального фінансового навантаження при погашенні кредиту; кредитний договір не містить ні детального розпису загальної вартості кредиту, ні умов дострокового повернення кредиту; банком не зазначено у кредитному договорі предмету, тарифів і обґрунтування вартості кожної супутньої вартості; банком не було надано графіка платежів, а, відтак, фактично, приховано інформацію щодо розподілу сплачених сум на погашення кредиту, процентів та прихованих платежів; на час укладення договору у банку була відсутня індивідуальна ліцензія на надання кредиту в іноземній валюті. Однак, просила визнати недійсним лише, зокрема, кредитний договір в цілому.

Рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 01.11.16 р. такий позов було задоволено частково та було визнано недійсною додаткову угоду, хоча серед позовних вимог позивача такої вимоги не було. В решті позову - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 26.01.17 р. було встановлено, що 28.07.06 р. між банком, правонаступником якого є відповідач, та позивачем було укладено кредитний договір. Тоді ж між тими ж особами було укладено іпотечний договір. Тоді ж було укладено вищезазначений договір поруки. Тоді ж між позивачем та ЗАТ «Інгосстрах» було укладено договір страхування майна. 21.11.11 р. між позивачем та банком було укладено додаткову угоду. Відмовляючи в задоволенні позову позичальника суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що умови кредитного договору і додатків до нього були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, тобто, договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. ст. 3, 627 ЦК України. У кредитному договорі передбачені всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог законодавства. У договорі вказана сума кредиту, дата видачі кредиту, відсоткова ставка та її вид, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов»язань за договором та його умови. Позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Тобто відсутня несправедливість умов договору. Протягом тривалого часу позичальник виконувала умови договору, сплачувала усі платежі, отже, схвалила умови договору. На час укладення кредитного договору відповідач мав отриману в установленому законом порядку банківську ліцензію від 04.12.01 р., видану Нацбанком України на здійснення банківських операцій з валютними цінностями та дозвіл від 29.07.03 р. з додатком до нього. Суд вірно не знайшов підстав, передбачених ст. ст. 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, для визнання такого правочину в цілому недійсним. Однак, визнаючи додаткову угоду недійсною, суд першої інстанції помилково вийшов з того, що 19.02.07 р. банк відступив свої права вимоги за кредитним договором компанії; про відступлення прав вимоги банк письмово повідомив позичальника 23.02.07 р. та додатково підтвердив це 29.09.16 р., не врахувавши, що 13.10.11 р. між компанією, банком та «ТМФ Транс Лімітед» було укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги, за п. 1.1 якого його сторони визначили, що відповідач отримує відповідні права вимоги за іпотеками та відповідні права вимоги за кредитами.

Тому, з врахуванням положень ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що 13.10.11 р. відповідач набув прав кредитора позивача за її зобов»язанням, що виникли у неї на підставі кредитного договору VОКVGК00001001 від 28.07.06 р.; і за станом на момент укладання додаткової угоди у відповідача були наявні усі передбачені Законом права на укладання додаткових угод до раніше укладених договорів.

Тому рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 01.11.16 р. у вказані вище справі в частині задоволених позовних вимог було скасоване та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові було відмовлено, в решті (в частині розподілу судових витрат) рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Тобто, наведеним вище рішення суду апеляційної інстанції, що набрало законної сили, вже встановлено як відсутність факту введення позивача банком в оману при укладанні кредитного договору, так і відповідність умов кредитного договору вимогам чинного на час його укладання законодавства.

Укладання такої кількості самостійних та пов»язаних між собою правочинів, що згадані вище, у т. ч. з відома ОСОБА_6 як особи, яка надала свою письмову згоду на укладання кредитного договору, передачу в заставу і того майна, що належить на праві приватної власності йому; нотаріально посвідчених (що за процедурою посвідчення апріорі передбачає присутність нотаріуса та роз»яснення особі цілого ряду норм чинного законодавства, пов»язаного з укладенням посвідчуваної угоди), викликає у суду сумнів у правдивості доводів позивача про її оману банком та схиляє суд до висновку про бажання позивача уникнути виконання взятих на себе зобов»язань, зокрема, за кредитним договором, додатковою угодою.

Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що між позивачем та банком, правонаступником якого є відповідач, 28.07.06 р. було укладено кредитний договір на умовах, що всі є відповідними вимогам чинного на той час законодавства та без порушення прав позивача як споживача за споживчим кредитним договором. У подальшому, на розвиток своїх правовідносин, 21.11.11 р. сторони кредитного договору уклали додаткову угоду до кредитного договору на умовах, що є відповідними вимогам чинного на той час законодавства та без порушення прав позивача як споживача за споживчим кредитним договором, однак, з порушенням прав поручителя, що і були у подальшому захищені судовим рішенням. Оскільки позивач не довела суду, що на момент укладення кредитного договору, додаткової угоди з боку банка як сторони цих правочинів мало місце навмисне введення її в оману (умисно) щодо обставин, які впливають на вчинення нею правочинів - кредитного договору, додаткової угоди - суд не вбачає підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів кредитного договору, додаткової угоди до нього з мотивів, наведених позивачем.

Інші доводи позивача та її представника є такими, що не спростовують доводів відповідача та його представника і не можуть лягти в основу висновку суду про підставність та обґрунтованість її позовних вимог.

Тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що вони мають бути віднесені на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 202 - 204, 215, 230, 512, 514, 516, 626 - 628 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» у його редакції, чинній за станом на 28.07.06 р., 21.11.11 р., суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Волинської області як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_4, 13.08.67 р. н., паспорт серії АС № 098478, і. н. НОМЕР_1, прож. за адресою: 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Драй Хмари, 5.

Представник позивача ОСОБА_2, прож. за адресою: 45001, м. Ковель Волинської області, вул. Сагайдачного, 8/36.

Відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 "Д", .

Представник відповідача ОСОБА_3, паспорт серії АН № 678176, прож. за адресою: 45632, с. Зміїнець Луцького району Волинської області, вул. Медична, 27 "а".

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - ОСОБА_5, 14.01.63 р. н., паспорт серії АС № 231365, прож. за адресою: 45001, м. Ковель Волинської області, вул. Сагайдачного, 15/64.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_2, прож. за адресою: 45001, м. Ковель Волинської області, вул. Сагайдачного, 8/36.

Текст рішення суду у повному обсязі виготовлено 06.03.18 р..

Головуючий:ОСОБА_7