АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи: 766/6920/17 Головуючий в суді 1 інстанції: Гаврилов Д.В.
Номер провадження: 22-ц/791/303/18 Доповідач: Склярська І.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Рябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 31 жовтня 2017 року,

встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування доводів позову, зазначала, що 11 липня 2013 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Р20.194.71141 на умовах в ньому визначених. Також, зазначила, що інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту від ПАТ «Ідея Банк» не була їй, як позичальнику, надана в повному обсязі.

Посилаючись на порушення і недотримання банком вимог, які містяться в постановах Правління Національного Банку України, ст.ст. 628,1011,203,230,627 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про страхування», ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також зазначаючи, що умови договору є несправедливими, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотній дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, положення договору про споживчий кредит містить умови про зміни витрат, а тому вважає, що недійсними є наступні пункти договору :

п.1.4. - відповідно до п.1.4 договору, за обслуговування кредиту банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,0500 % від початкової суми кредиту. Так, відповідач відповідно до зазначеного вище пункту нараховує позичальнику плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка може ніколи і не настати;

п.1.7. - в п.1.7 договору зазначено обов'язок Позичальника спрямувати кошти на добровільне старування, не вказавши при цьому ні страхову компанію, ні суму страховки, позбавляючи її вільно вибирати страхову компанію на весь період дії кредитного договору.

п.2.4.- у випадку дострокового погашення всієї суми кредиту позичальник зобов'язаний сплатити платіж за місяць;

п. 2.5 та п. 4.2.3. - лише банк має право в односторонньому порядку розірвати договір кредиту ( споживачеві таке право не надається);

п.4.2.6.- зміна процентної ставки (банком встановлено дискримінаційні, стосовно споживача, права зміни відсоткової ставки)

Вважаючи недійними п.1.4, п.1.7, п.2.4,п.2.5 та 4.2.3., п.4.2.6 кредитного договору №Р20.194.71141 від 11 липня 2013 року та зазначаючи, що вищезазначені положення договору пов'язані між собою з іншими пунктами договору, а тому договір підлягає визнанню недійним в цілому та посилаючись на положення статей 203,215,230 ЦК України, статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просила визнати недійсним кредитним договір Р20.194.71141 від 11 липня 2013 року укладений між нею та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк».

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 31 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, судом неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір відповідає вимогам Закону України « Про захист прав споживачів», ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, оскільки як з обставин справи та умов договору так і чисельної судової практики з аналогічних правовідносин вбачається встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються, є незаконним. А отже суд належним чином не дослідив, чим передбачено нарахування такої комісії законом, при цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 від ПАТ «Ідея Банк» до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, тому підстав для визнання його недійним відповідно до вимог ст.ст.203,215 ЦК України не вбачається.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов до нього, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд встановив та з матеріалів справи вбачається, що 11.07.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3 11 липня 2013 року укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній надано кредит у розмірі 37 095 грн., строком на 60 місяців зі сплатою 7,9000% річних від залишкової суми кредиту.

Пунктом 5.5 укладеного сторонами договору визначено, що реальна процентна ставка за кредитом становить 64,1 відсотків річних, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 53 553,25 гривень / а.с.11-12/.

Вказуючи на необхідність виконання банком вимог ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення їй перед укладенням договору в письмовій формі інформації, перелік якої зазначеній у даній нормі закону, позивач вважає, що не надання їй інформації про умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту є підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( частини 1-3,5).

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( статті 1,8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення спірного договору, на порушення якої посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту ( в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості усіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Аналогічна інформація має зазначатися, серед інших умов, і в договорі про надання споживчого кредиту.

У спірних правовідносинах факт повідомлення банком позивачки у письмовій формі про умови кредитування перед укладенням договору доведений довідкою повідомленням, підписаною ОСОБА_3 /а.с.22/.

Отже, текст спірного договору та доданий до нього графік платежів, які підписані сторонами, містять положення як про реальну процентну ставку за кредитом, так і про абсолютне значення подорожчання кредиту.

Тому доводи позивачки в цій частині вимог не були належним чином доведені.

Крім того, сам по собі факт ненадання споживачеві передбаченої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформації про споживчий кредит не тягне за собою недійсність договору, а відповідно до наведеної норми матеріального права є підставою для покладення на кредитора відповідальності, встановленої статтями 15,23 цього Закону ( розірвання договору, відшкодування збитків, штраф ).

В той же час встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів» визнано несправедливими умовами, які можуть бути визнаними недійсними, а статтею 19 цього Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка, зокрема, включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною.

При цьому визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними (ч.6 ст.19 Закону).

Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, яка регулює питання щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 статті 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачка, пославшись на ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу позову, наявність умислу в діях відповідача при укладенні з нею договору про надання споживчого кредиту не доводила, як не доводила і факт свідомого замовчування останнім обставин, які могли перешкодити вчиненню цього правочину, в той час як умови спірного договору містять інформацію, яка давала ОСОБА_3 можливість усвідомити сукупну вартість споживчого кредиту та яку суму грошових коштів вона зобов'язана повернути банку, в тому числі у вигляді відсотків, комісії та інших передбачених угодою платежів.

Не доведено позивачкою і той факт, що п.1.7 договору встановлює обмеження стосовно вільного обрання страхової компанії для виконання умов договору, оскільки зазначена умова договору містить надання позичальником своєї згоди на укладення за рахунок позичальника, як страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя, надання позичальником певного доручення та розпорядження банку, погодження позичальника на страхування майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України.

Виходячи з умов договору, якими врегульований порядок розрахунків, певний порядок застосовується в разі розірвання банком кредитного договору (п. 2.4.). Також, відповідно до умов договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за кредитне обслуговування, відшкодування збитків, а позичальник зобов'язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов'язання у випадках до якого банк відніс: розірвання цього договору з ініціативи банку (п. 4.2.3.). Проте, спірний договір не містить беззаперечне право банку на розірвання договору в тому числі з порушенням норм ЦК України в частині розірвання договорів.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені позивачем обставини не є правовою підставою для визнання оспорюваного нею договору недійсним.

Разом з тим, такими, що заслуговують на увагу, колегія суддів вважає доводи позивача про те, що банк неправомірно встановив щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,0500 % від початкової суми кредиту та зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Так, пунктом 1.4 цього договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,0500 % від початкової суми кредиту.

Також, в кредитному договорі та в графіку щомісячних платежів, який є невід'ємною частиною цього договору, встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі й плата за обслуговування кредиту (комісія).

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Таким чином, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо ), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі щомісячну сплату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2, 0500% від початкової суми кредиту, відповідач як кредитодавець не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Отже, наведена умова договору є недійсною як така, що суперечить закону.

Суд першої інстанції на вищезазначені положення норм матеріального права уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Відповідно до п. 4.2.6. кредитного договору в обов'язки та права банку входить ініціювання зміни процентної ставки за користування кредитом, в разі настання нижченаведених подій, які не залежать від волі сторін та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора (або однієї із них, що є підставою для встановлення нового розміру процентної ставки): а) девальвації курсу гривні до долара США більше ніж на 5 % у порівняні з курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на дату укладання цього договору;б) підвищення середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України); в) підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» Національним банком України з дати укладання цього договору; г) зміни облікової ставки Національним банком України або зміни розміру відрахування до страхового (резервного) фонду .

Тип процентної ставки визначений кредитним договором фіксований, в розмірі 7,9000% від залишкової суми кредиту ( п.1.3).

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Отже, наведена умова договору є недійсною як така, що суперечить закону.

При цьому колегія суддів вважає, що недійсність зазначених вище умов договору не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, оскільки позивачка була обізнана щодо реальної відсоткової ставки за кредитом та щодо абсолютного значення подорожчання кредиту і в процесі розгляду справи не доводила, що договір не був би укладений нею без включення до нього недійсної частини, як це передбачено ст.217 ЦК України.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених ОСОБА_3 вимог, а саме про визнання умови кредитного договору укладеного 11 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3 викладеної в п. 1.4 щодо сплати позичальником за обслуговування кредиту банком плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2, 0500% від початкової суми кредиту, а також умови цього ж договору викладеної в п. 4.2.6. щодо ініціювання зміни процентної ставки за користування кредитом, в разі настання нижченаведених подій, які не залежать від волі сторін та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора (або однієї із них, що є підставою для встановлення нового розміру процентної ставки): а) девальвації курсу гривні до долара США більше ніж на 5 % у порівняні з курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на дату укладання цього договору;б) підвищення середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України); в) підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» Національним банком України з дати укладання цього договору; г) зміни облікової ставки Національним банком України або зміни розміру відрахування до страхового (резервного) фонду недійсними з моменту укладення договору.

В решті частині позовних вимог слід відмовити з наведених вище підстав.

На підставі викладеного, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону №3795-YI від 22.09.2011 року, ст.1056-1 ЦК України, керуючись ст.ст.367,376,382 ЦПК України, колегія суддів

постановила

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 31 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору частково задовольнити.

Визнати умову кредитного договору укладеного 11 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3 викладену в п. 1.4 щодо сплати позичальником за обслуговування кредиту банком плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2, 0500% від початкової суми кредиту, а також умову цього ж договору викладену в п. 4.2.6. щодо ініціювання зміни процентної ставки за користування кредитом, в разі настання нижченаведених подій, які не залежать від волі сторін та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора (або однієї із них, що є підставою для встановлення нового розміру процентної ставки): а) девальвації курсу гривні до долара США більше ніж на 5 % у порівняні з курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на дату укладання цього договору;б) підвищення середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України); в) підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» Національним банком України з дати укладання цього договору; г) зміни облікової ставки Національним банком України або зміни розміру відрахування до страхового (резервного) фонду недійсними з моменту укладення договору.

В решті частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна

Повний текст судового рішення виготовлено 12 березня 2018 року

Суддя І.В. Склярська