Провадження № 2/522/4424/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Одеського державного нотаріального архіву про визнання договору дійсним, про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів та просить визнати дійсним договір довічного утримання, укладений 25 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 334 та визнати за нею право власності на квартиру № 60, розташовану в м. Одесі по вул. Ленінградській будинок № 3.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що 25 березня 2008 року між ОСОБА_3 та нею - ОСОБА_1 було укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 334.

За умовами даного Договору ОСОБА_3 передала їй у власність квартиру під номером 60, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Ленінградській в будинку під номером 3, а вона зобовязувалась довічно утримувати ОСОБА_3, забезпечуючи її харчуванням, доглядом, медичною допомогою, медикаментами, лікуванням, зберегти в безкоштовному користуванні вищевказану квартиру.

На період укладення Договору довічного утримання від 25.03.2008 року державна реєстрація здійснювалась відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002 року № 7/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за N157/6445 (втратило чинність). Згідно даного положення державну реєстрацію права власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

01 квітня 2008 року КП «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру № 60, яка знаходиться за адресою: 65091, м. Одеса, вул., Ленінградська, 3. Зазначена обставина підтверджується, в тому числі, відповіддю Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», з якої вбачається, що на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 в комунальному підприємстві зареєстровано за ОСОБА_1 на основі Договору довічного утримання, посвідченого ОСОБА_2, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу від 25.03.08 року за реєстровим № 334, реєстрація від 02.04.2008 року.

Окрім цього, згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, ОСОБА_1 записана власником кв. 60, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ленінградська, буд. 3. Даний запис внесено 01.04.2008 року на підставі Договору довічного утримання від 25.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2 за реєстровим № 334. Відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та відомості у Державному реєстрі іпотек щодо даної квартири відсутні. На сьогоднішній день позивачка є власником зазначеної квартири, але розпорядитися не має можливості, у звязку тим, що нею було втрачено оригінал Договору довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 від 25 березня 2008 року за реєстровим № 334.

У судове засідання представник позивачки ОСОБА_4 не зявилася, надала до суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за її відсутністю.

Відповідачі в судове засіданні не зявилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином.

Тому згідно ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (надалі - Позивачка) було укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 334.

01 квітня 2008 року КП «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру № 60, яка знаходиться за адресою: 65091, м. Одеса, вул. Ленінградська, 3 та на сьогоднішній день позивачка є власником зазначеної квартири.

Однак, позивачкою було втрачено оригінал Договору довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 від 25 березня 2008 року за реєстровим № 334.

Відповідно до п. 1.1. Глави 22 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 «у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа».

Відповідно до п. 2 Глави 22 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» «до передачі в архів примірників документів, посвідчених або виданих нотаріусом, дублікат утраченого або зіпсованого документа видається нотаріусом за місцем його зберігання».

Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 з заявою про видачу дублікату утраченого договору довічного утримання.

Як встановлено, під час вчинення нотаріальної дії (укладення договору довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1) нотаріус ОСОБА_2, розташовувалась за адресою: АДРЕСА_2. Але на момент звернення ОСОБА_1 за дублікатом договору довічного утримання, нотаріуса ОСОБА_2 за вказаною адресою не було.

Відповідно до п. 4.10 Розділу IV «Правил ведення нотаріального діловодства» від 22.12.2010 № 3253/5 «Приватний нотаріус, нотаріальна діяльність якого припинена (у тому числі у зв'язку з анулюванням свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю), зобов'язаний протягом одного місяця з дня одержання копії наказу передати до державного нотаріального архіву усі документи діловодства та архіву приватного нотаріуса».

Таким чином, відповідно до діючого законодавства України примірник Договору довічного утримання від 25 березня 2008 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 334 зберігався в Одеському державному нотаріальному архіві.

Тому позивачка звернулась до Одеського державного нотаріального архіву Головного територіального управління в Одеській області з заявою щодо проведення пошуку, у звязку з втратою оригіналу документа Договору довічного утримання від 25 березня 2008 року за реєстровим № 334, однак їй було надано відповідь № 286/01-20 від 01.03.2016 року, що приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 дійсно 25 березня 2008 року за реєстровим № 334, посвідчувався Договір довічного утримання, сторонами якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_1. Разом з тим, на вищезазначеному Договорі довічного утримання приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 проставлена відмітка про визнання його недійсним згідно заочного Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.08.2009 року справа № 2-7144/09. А тому договір є недійсним і видати його неможливо.

Позивачка звернулась з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-7144/09 від 13.08.2009 року, яким Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 від 25 березня 2008 року за реєстровим № 334, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було визнано недійсним.

За результатами розгляду заяви про перегляд зазначеного рішення суду, 14.01.2016 року Приморським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу, якою скасовано заочне Рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-7144/09 від 13.08.2009 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору довічного утримання, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2016 року провадження по справі № 2-7144/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 від 25 березня 2008 року за реєстровим № 334 було закрито. Тобто договір довічного утримання від 25 березня 2008 року є дійсним.

21.06.2016 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Одеського державного нотаріального архіву Головного територіального управління в Одеській області з заявою про видачу їй дублікату договору, однак листом № 858/01-18 від 05.07.2016 року отримала відмову, у видачі дубліката зазначеного Договору, у звязку з тим, що договір довічного утримання (догляду), згідно ст. 755 Цивільного процесуального кодексу України припиняється зі смертю відчужувана.

Дійсно, у листопаді 2014 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 1-ЖД № 415818, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 15.06.2015 року, актовий запис № 6475.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка набула право власності та є власником квартири відповідно до договору довічного утримання від 25.03.2008 року.

Договір довічного утримання укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 25 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 334 не скасовувався та є дійсним.

Оскільки, ОСОБА_1 було втрачено Договір довічного утримання, то вона не має можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу на квартиру, через що позивачка не може повноцінно здійснювати свої права власності, закріплені у ст. 319 Цивільного кодексу України, а саме: зареєструвати право власності на належний позивачці обєкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається з відповіді Першої Одеської державної нотаріальної контори від 24.05.2016 року № 1034/01-16, станом на 24.05.2016 року до Першої Одеської державної нотаріальної контори спадкоємці ОСОБА_3 не звертались, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 33, 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, № 5 «Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

За змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не повязані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом».

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися у суд з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, висловленої під час розгляду справи № 6-18516-185цс 15, 1622цс15, відповідно до ст. 392 ЦК України визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне у позивачки право власності, набуте раніше на законних підставах, у разі втрати позивачем документу, що підтверджує право власності.

Отже порушене право підлягає поновленню шляхом підтвердження наявного у позивачки права власності, що фактично, з огляду на вищезазначену правову позицію Верховного Суду України, та приписи ст. 392 ЦК України, є визнанням права власності у звязку з втратою документу, який таке право засвідчує.

Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 від 25 березня 2008 року за реєстровим № 334 було втрачено ОСОБА_1, отримати дублікат втраченого договору не є можливим, а отже відповідно до ст. 16 ЦК України цивільне право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на квартиру № 60, яка знаходиться за адресою: 65091, м. Одеса, вул. Ленінградська, 3.

Згідно п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, № 5 «З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Стаття 392 ЦК України не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність».

Враховуючи те, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2016 року заочне рішення про визнання Договору довічного утримання недійсним було скасоване, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року провадження по справі закрито - Договір довічного утримання є дійсним.

В підтвердження дійсності договору довічного утримання від 25 березня 2008 року, позивачкою надано до суду нотаріально завірену копію вказаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, невизнання факту дійсності Договору довічного утримання, та відмова у видачі дубліката даного Договору позбавляють позивачку права зареєструвати право власності на належний їй обєкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, права позивачки підлягають захисту шляхом встановлення дійсності Договору довічного утримання від 25.03.2008 р. та визнання права власності на квартиру № 60 (шістдесят), по вул. Ленінградській будинок № 3, м. Одеса у звязку з втратою оригіналу зазначеного договору, який засвідчує її право власності.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15, 16, 391, 392 Цивільного кодексу України, пп. 2, 33, 36, 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, № 5, ст.ст. 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_7 Михайлівни до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та Одеського державного нотаріального архіву про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати дійсним договір довічного утримання, укладений 25 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 334.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на квартиру № 60 (шістдесят), по вул. Ленінградській будинок № 3, м. Одеса, загальною площею: 35,7 кв.м, житловою площею: 19,1 кв.м відповідно до договору довічного утримання, укладений 25 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського територіального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 334.

Заочне рішення суду може бути переглянуте за заявою відповідачів, які не приймали участі при розгляді справи, поданої протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суду міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя:

01 лютого 2018 року