Справа № 639/1285/18
Провадження № 2/639/1013/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі судді Гаврилюк С.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину нерухомого майна,

встановив:

До Жовтневого районного суду м. Харкова 14.03.2018 надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в якому позивач просить встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Разом з позовом ОСОБА_1 подала заяву, в якій просить суд звільнити її від сплати судового збору.

Відповідно до преамбули Закону України «Про судовий збір» , цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 136 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір» , враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою зменьшити розмір належних до сплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи або звільнити від сплати.

Аналіз вказаних норм ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" свідчить про те, що суд може звільнити сторону від сплати судового збору, враховуючи її майновий стан.

При цьому особа, яка звертається із відповідним клопотанням, повинна навести обставини, які свідчать про її незадовільне (скрутне) матеріальне становище, та подати суду відповідні докази (документи про рівень доходу позивача; документи про заборгованість перед іншими особами; документи про стягнення заборгованості з позивача в межах виконавчого провадження; документи про наявність утриманців тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

ОСОБА_1 в обґрунтування клопотання про звільнення їй від сплати судового збору вказала, що вона є одинокою матір'ю та сама утримує трьох малолітніх дітей, що підтверджується копіями свдоцтв про народження, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохлітнього віку. А також не маючи коштів, була вимушена звернутися до Третього Харківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, для надання правової допомоги видано доручення №95 від 19.02.2018. Долучила копію довідки про взяття на облік внутрішньо перемішених осіб № від 12.01.2017. Проте, жодних інших пояснень та належних доказів, які б дійсно підтверджували факт незадовільного матеріального становища ОСОБА_1, позивач не зазначила.

Враховуючи вищевикладене, оскільки заявником не надано належних та достатніх доказів щодо підтвердження її скрутного матеріального становища, у звязку з чим заявник можливо не здатна сплатити суму судового збору, встановленого законодавством України, суд відповідно ч.3 ст. 136 ЦПК України не вбачає підстав для задоволення необґрунтованої заяви ОСОБА_1

Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі", обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998, в якому зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У звязку з наведеним, відмова заявнику у задоволенні необґрунтованої заяви про звільнення її від сплати судового збору, як це передбачено законом, а саме ст. 136 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні необґрунтованої заяви про звільнення її від сплати судового збору.

Керуючись ст. 136 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні необгрунтованого клопотання ОСОБА_1 Володимирівнипро про звільненян її від сплати судового збору за подачу позовної заяви до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину нерухомого майна - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.М.Гаврилюк