Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 628/3474/14-ц

провадження № 61-5495 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2015 року у складі судді Цендра Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Кірсанової Л. І., Гуцал Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на те, що 19 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-706/013/2008 (далі - Кредитний договір), за яким банк надав ОСОБА_1 37 800 доларів США на строк до 20 лютого 2023 року шляхом перерахунку цих грошових коштів на її поточний рахунок, а позичальник зобов'язалася належним чином використати та повернути кредит і оплатити за користування ним на умовах, передбачених договором.

Того ж дня з метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-706/013/2008 (далі - Договір поруки), за яким поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким банк переуступив йому право вимоги, зокрема за вказаними Кредитним договором та Договором поруки.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим у неї станом на 23 липня 2014 року виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 39 084,01 доларів США, що еквівалентно 456 110 грн 39 коп., за процентами - у розмірі 4 099,47 доларів США, що еквівалентно 47 840 грн 81 коп., та за пенею - у розмірі 1 839 426 грн 70 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів.

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ОСОБА_1 про визнання Договору поруки припиненим.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що після укладення 19 лютого 2008 року Договору поруки між ним та банком було укладено додатковий договір № 1 від 18 червня 2009 року до Договору поруки, згідно з яким збільшився обсяг забезпечених ним зобов'язань до 39 084,01 доларів США. Підставою для укладення додаткового договору стала реструктуризація простроченої заборгованості за Кредитним договором у поточну. Прострочена заборгованість за Кредитним договором виникла у 2008 році у зв'язку із зростанням курсу долара США. Останній платіж за кредитом було внесено 17 липня 2009 року. Тому строк пред'явлення кредитором до нього як до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту виникнення у кредитора права на вимогу про дострокове погашення кредиту, тобто з серпня 2009 року (з моменту прострочення зобов'язань за Кредитним договором). Однак ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з 2010 року по 2014 рік жодних вимог до нього не пред'являло, а відтак порука припинилася у лютому 2010 року. Крім того, його порука є припиненою у зв'язку із збільшенням банком процентної ставки, згоди на що він не давав.

Посилаючись на викладене, просив визнати припиненим Договір поруки від 19 лютого 2008 року в редакції додаткового договору від 18 червня 2009 року і встановити строк припинення поруки з дня спливу шестимісячного терміну від дня порушення зобов'язання боржником (19 лютого 2010 року).

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненим зобов'язання за Кредитним договором, який обґрунтувала тим, що 22 лютого 2010 року її представник отримала у відділенні банку вимогу про дострокове погашення кредиту в сумі 37 800 доларів США, відсотків, пені та штрафів, а у березні 2010 року поштою вона отримала вимогу про дострокове погашення кредиту в сумі 39 084,01 доларів США, відсотків, пені та штрафів. У серпні 2010 року поштою вона отримала повідомлення про відступлення права вимоги за кредитом на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Протягом 2010-2014 років інших вимог вона не отримувала. Позовна давність для пред'явлення позову про стягнення з неї заборгованості за кредитом спливла 11 квітня 2013 року. Тому просила визнати припиненими у повному обсязі її зобов'язання за Кредитним договором в редакції додаткового договору від 18 червня 2009 року.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано поруку за Договором поруки в редакції додаткового договору від 18 червня 2009 року такою, що припинена. Встановлено строк припинення поруки - з дня спливу шестимісячного терміну від дня порушення зобов'язання боржником (19 лютого 2010 року). У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив встановлений законом строк для пред'явлення вимоги до ОСОБА_1 щодо повернення кредиту, відсотків і пені (позовну давність), оскільки письмову вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості банк направив ОСОБА_1 22 лютого 2010 року. Дана вимога була отримана позичальником 11 березня 2010 року і підлягала виконанню протягом 30 днів з дня її отримання. Тому з 11 квітня 2010 року почався перебіг позовної давності, який закінчився 11 квітня 2013 року, а з позовом до суду товариство звернулося лише 8 жовтня 2014 року, тобто поза межами позовної давності.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, місцевий суд виходив з того, що порука припинила свою дію у зв'язку з тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимог до поручителя.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання зобов'язань за Кредитним договором припиненими, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено у позові до неї про стягнення заборгованості за Кредитним договором у зв'язку з пропуском позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 9 липня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором: за тілом кредиту - 438 604 грн 81 коп., пеню за період з 13 жовтня 2013 року по 27 липня 2014 року - в сумі 438 604 грн, а всього - 877 208 грн 81 коп. Відмовлено ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні позовних вимог в іншій частині. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 218 грн. Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь держави судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 1 827 грн. Відмовлено ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Ухвалою колегії судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 9 липня 2015 року скасовано в частині вирішення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором і в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненим Договору поруки, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 9 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відхилено. Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2015 року в частині вирішення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненим Договору поруки залишено без змін.

Судове рішення Апеляційного суду мотивовано тим, що досудовою вимогою від 22 лютого 2010 року кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, з позовом як до боржника, так і поручителя ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся лише 13 жовтня 2014 року, тобто з пропуском строку (відповідно -трирічного та шестимісячного), у зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором та задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненим договору поруки.

У серпні 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами невірно визначено початок перебігу позовної давності для пред'явлення позову, оскільки відповідно до умов Кредитного договору датою остаточного повернення кредиту є 20 лютого 2020 року. Крім того, у договорі сторони встановили як строк його дії - до моменту виконання сторонами у повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячного погашення платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню до 20 лютого 2016 року. У випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі в межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатися в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 20 лютого 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу № 628/3474/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час їх ухвалення, щодо законності та обґрунтованості.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 19 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ML-706/013/2008, за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок 37 800 доларів США, які зобов'язалася повернути до 20 лютого 2023 року та щомісячно сплачувати кредит і проценти за користування кредитом у розмірі FIDR + 4,49 % річних.

18 червня 2009 року між банком і ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до Кредитного договору, пунктами 3.2. і 3.3. якого його сторонами було встановлено, що з 19 червня 2009 року до 19 листопада 2009 року для розрахунку процентів буде використовуватися фіксована процента ставка 10,52 % річних, а на період з 19 листопада 2009 року до повного виконання боргових зобов'язань - плаваюча процентна ставка, яка складається із фіксованого відсотку 5,14 % річних + FIDR.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 18 червня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком за Кредитним договором у повному обсязі.

Того ж дня між банком і ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до Договору поруки, за умовами якого сторони домовилися внести зміни і доповнення до Договору поруки та визначили, що під терміном «Кредитний договір» розуміється Кредитний договір № ML-706/013/2008 від 19 лютого 2008 року, укладений між кредитором і боржником, з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями і додатками; сума отриманого кредиту може скласти 39 084,01 доларів США; строк повернення кредитних коштів не пізніше 20 лютого 2023 року; у разі зміни розміру боргових зобов'язань після укладення цього договору такі боргові зобов'язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 1077, 1078 ЦК України передбачено, що задоговором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким банк продав (переуступив) позивачу кредитний портфель, що включає в себе кредитні договори, в тому числі й Кредитний договір між банком та ОСОБА_1

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 4 Кредитного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань по цьому договору позичальник несе відповідальність у порядку і на умовах, визначених в цьому договорі.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 23 липня 2014 року склала: за тілом кредиту - в розмірі 39 084,01 доларів США, що еквівалентно 456 110 грн 39 коп., за процентами - у розмірі 4 099,47 доларів США, що еквівалентно 47 840 грн 81 коп., та за пенею - у розмірі 1 839 426 грн 70 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Пунктом 1.5.1. Кредитного договору визначено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.

Згідно з пунктом 1.9.1. Кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому, зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Посилання ОСОБА_1 у зустрічному позові на сплив позовної давності за вимогами кредитора є підставою для застосування наслідків пропуску вказаного строку.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до частини першої, п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи положення вищенаведеної частини другої статті 1050 ЦК України, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту дострокового.

Отже, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює початок перебігу позовної давності.

Встановлено, що 22 лютого 2010 року банк (кредитор) надіслав ОСОБА_1 вимогу № 22-2-2/19720 про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором у термін 30 днів з дня отримання вимоги, яка була отримана позичальником 11 березня 2010 року.

Тобто кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктами 1.9.1. Кредитного договору право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання, тому саме із зміненого банком дня виконання основного зобов'язання починається відлік трирічного строку для пред'явлення вимоги до боржника.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Пунктом 4 Договору поруки встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі.

Тобто Договором поруки, укладеним 19 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2, не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Ухвалюючи рішення про відмову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в задоволенні позову про стягнення заборгованості за Кредитним договором солідарно з позичальника та поручителя і задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання припиненим Договору поруки, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що банк досудовою вимогою від 22 лютого 2010 року змінив строк виконання основного зобов'язання, однак з позовом як до боржника, так і до поручителя звернувся лише 13 жовтня 2014 року, тобто за межами встановлених законом строків.

Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами невірно визначено початок перебігу позовної давності для пред'явлення позову, оскільки відповідно до умов Кредитного договору остаточною датою повернення кредиту є 20 лютого 2020 року, тому саме з цієї дати має розпочатися перебіг позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджується і не заперечується ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» у касаційні скарзі, що вимога про повне дострокове повернення кредиту була направлена ОСОБА_1 22 лютого 2010 року. Тобто банк, скориставшись своїм правом, змінив строк виконання основного зобов'язання, з якого і розпочався відлік трирічного строку для пред'явлення позову до боржника і шестимісячного строку - до поручителя. ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» звернулося до суду з даним позовом після закінчення вказаних строків.

Таким чином, доводи касаційної скарги повністю спростовуються встановленими судами наведеними вище обставинами справи і положеннями законодавства.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовані норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний