Постанова

Іменем України

1 березня 2018 року

м. Київ

справа № 447/1816/15-ц

провадження № 61-2232 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: Миколаївська міська рада Львівської області, ОСОБА_5,

третя особа - Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року у складі судді Головатого А. П. та рішення апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року у складі колегії суддів: Гірник Т. А., Левика Я. А., Мікуш Ю. Р.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Миколаївської міської ради Львівської області, ОСОБА_5, третя особа - Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності у порядку спадкування, усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження квартирою.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його баба - ОСОБА_8, яка за життя склала заповіт, згідноз яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповіла йому. У встановлений законом шестимісячний строк він звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса від 10 липня 2015 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із ненаданням правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на квартиру на ім'я померлої. Вказані документи на квартиру знаходяться у ОСОБА_5, який після смерті ОСОБА_8 забрав їх та у подальшому, маючи на меті успадкувати квартиру померлої, звертався до суду із позовом про визнання недійсним заповіту, де серед інших документів, що були додані до його позовної заяви, була й копія правовстановлюючого документа на квартиру, а саме: свідоцтво про право власності на квартиру, видане Миколаївською міською радою Львівської області 10 листопада 1999 року згідно з рішенням її виконавчого комітету від 3 листопада 1999 року № 242, проте він не надає йому ці документи.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_5 звільнити займану ним квартиру, передати йому свідоцтво про право власності на квартиру та ключі від вхідних дверей указаної квартири на підставі статей 328, 391, 1220, 1297, 1298 ЦК України.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті його баби ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача як спадкоємця за заповітом, який у встановленому законом порядку звернувся в нотаріальну контору та фактично прийняв спадщину, однак за відсутності у нього правовстановлюючих документів на спадкове майно, у зв'язку із зберіганням таких у ОСОБА_5 та ненаданням їх на вимогу позивача, вони підлягають захисту в судовому порядку.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що ОСОБА_5 чинить позивачу перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину шляхом притримання правовстановлюючого документа на квартиру.

У травні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд в іншому складі суду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Крім того, заявник зазначав, що суд першої інстанції виніс рішення односторонньо, оскільки не відклав розгляд справи, не дивлячись на його заяву. Судовій колегії було відомо про його позов щодо визнання недійсним заповіту. Суд не повинен був розглядати позов про визнання права власності тим самим суддею, поки не вирішено інший позов, a висновок посмертної судово-психіатричної експертизи не мав братися до уваги, та не є доказом, оскільки справу розглядав інший суддя. Роз'яснення суду апеляційної інстанції про те, що він не позбавлений права у разі задоволення позову та визнання заповіту недійсним звернутись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, є незаконним, оскільки він змушений буде знову сплачувати судовий збір, ходити до суду, втрачати здоров'я, адже в нього на утриманні перебуває дружина та двоє дітей. У матеріалах справи є відповідні докази того, що його мати психічно хворіла та на момент вчинення правочину не розуміла значення своїх дій. Суд, ухвалюючи рішення, вирішував питання судових витрат, проте в технічних засобах (жорсткому диску) про це не має жодного слова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 3 липня 2007 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області Лучко І. Я. посвідчено заповіт, згідно з яким ОСОБА_8 на випадок своєї смерті зробила розпорядження та все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати і на що матиме право за законом, заповіла своєму онукові - ОСОБА_3

Заповіт на час розгляду справи є чинним.

У визначений частиною першою статті 1220 ЦК України строк ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Постановою державного нотаріуса Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області Недомірко Г. В. від 10 липня 2015 року за № 527/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у спадкоємця відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1.

Згідно із положеннями статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК цього Кодексу.

Відповідно до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно із частиною першою статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини.

Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом та у визначений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі такого свідоцтва йому було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа, що підтверджує право власності померлої на спірну квартиру.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахував, що причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно стала неможливість оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності у нього правовстановлюючих документів на спадкове майно. ОСОБА_5 не заперечував, що такі документи знаходяться в нього, проте він відмовляється їх надати ОСОБА_3 чи до нотаріальної контори, оскільки не визнає право останнього на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суди врахували, що між сторонами виник спір про право на спадкове майно та за вказаних обставин ОСОБА_3 не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в іншому (позасудовому) порядку.

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 липня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру через відсутність правовстановлюючих документів.

ОСОБА_3 не може отримати дублікат правовстановлюючого документа, оскільки такий документ не втрачено і не зіпсовано.

Відповідно до пункту 1 глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.

Отже, суд погоджується з аргументованими висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в даному випадку у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не визнає за позивачем право на спадкове майно такий спір підлягає вирішенню шляхом визнання права власності на спадкове майно оскільки обставинами справи встановлено, що такий спосіб захисту є ефективним.

Твердження заявника про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у його клопотанні про відкладення розгляду справи, що було призначено на 10 лютого 2016 року, у зв'язку із розглядом іншої справи за його позовом про визнання заповіту недійсним, його анулювання у зв'язку з нововиявленими обставинами, є безпідставними, оскільки ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 6 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_5 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Посилання заявника на те, що проголошуючи рішення суд порушив норми процесуального права не зачитавши резолютивну частину щодо судових витрат, є необгрунтованими, оскільки згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Помилка суду першої інстанції зроблена при проголошенні рішення не є підставою для скасування правильного по суті рішення з одних лише формальних міркувань. Крім того, доводи заявника про помилку в резолютивній частині рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання про судові витрати не були предметом перевірки апеляційного суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції без - змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року та ухвалу Львівської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик