Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 362/392/16-ц

провадження № 61-5996св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Васильківська міська рада Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Лівінського С. В., від 23 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Васильківської міської ради Київської області про скасування заборони на відчуження нерухомого майна

Свої вимоги позивач мотивував тим, що постановою від 24 листопада 2015 року № 1384/02-14 державний нотаріус Васильківської міської державної нотаріальної контори Київської області відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1, який належав її померлій матері ОСОБА_5, на підставі того, що на вказаний будинок накладені арешти, вчинені: 01 червня 2007 року Васильківською міською державною нотаріальною конторою на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду від 16 березня 2007 року по цивільній справі № 2-590/2007 за позовом Служби у справах неповнолітніх Васильківської міської ради до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав; 11 листопада 2015 року рішенням Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 26030961 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року в рамках кримінального провадження № 0000074.

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на порушення своїх майнових прав, ОСОБА_3 просила суд скасувати заборони на відчуження вказаного житлового будинку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано заборону на відчуження спірного житлового будинку, що була вчинена 01 червня 2007 року Васильківською міською державною нотаріальною конторою на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду від 16 березня 2007 року. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будь-яких правових підстав для здійснення заборони на відчуження майна, що перебуває у власності позивача, здійсненого на підставі судового рішення у цивільній справі стосовно її померлого сина, на час розгляду зазначеної справи, немає, а тому, з метою недопущення порушення її майнових прав, заборона щодо відчуження нерухомості підлягає скасуванню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зняття заборони накладеної ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року, суд виходив із того, що вирішення питання про зняття арешту з майна особи, накладеного в рамках кримінального провадження, можливе лише в порядку, передбаченому КПК України.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що норми, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (стаття 41 Конституції України, стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження», стаття 321 ЦК України) регламентує непорушність права власності та можливість власника здійснювати захист свого права власності, зокрема й шляхом зняття арешту з належного йому майна. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не є власником спірного майна. Вимоги про визнання права власності позивач не заявляла, а тому правові підстави для зняття арешту з майна за позовом особи, що не є його власником, відсутні.

13 червня 2016 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 23 травня 2016 року, посилаючись на неправильне застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Заявник посилається на те, що після подання до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини до ОСОБА_3 відповідно до статті 1218 ЦК України перейшли усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Син позивача - ОСОБА_6 ніколи не мав відношення до спадкового майна, яке ніколи йому не належало.

29 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до Васильківської міської ради Київської області про скасування заборони на відчуження нерухомого майна.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що згідно дублікату заповіту, виданого 30 квітня 2015 року, ОСОБА_5 04 листопада 1983 року заповіла належний їй будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 10). ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 листопада 2015 року, ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на житловий будинок з господарськими побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, оскільки на вищезазначений будинок, який належить ОСОБА_6, накладені арешти (а.с. 9-13).

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності органу чи посадової особи.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України (у редакції чинній на момент розгляду справи) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. (пункт перший Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звертаючись до суду позивач не надала правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 позовні вимоги про визнання права власності останньою не заявлялися, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вирішення питання про зняття арешту з майна особи, накладеного в рамках кримінального провадження, можливе лише в рамках кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7, оскільки остання звернулася до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину на підставі складеного ОСОБА_5 заповіту, однак під час вчинення нотаріальних дій було встановлено, що право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_6, і на будинок накладено арешт. Таким чином ОСОБА_3 необхідно підтвердити право власності на спадкове майно, що можливо шляхом звернення до суду із відповідними позовними вимогами.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк