Справа № 473/675/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську подання старшого державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ :

Старший державний виконавець Вознесенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, встановлених постановою Миколаївського окружного адміністративного суду, згідно якої з ОСОБА_1 на користь УПФУ в м. Вознесенську та Вознесенському районі стягнуто надмірно отриману суму пенсії у зв'язку з втратою годувальника в розмірі 916,80 грн.

В судове засідання старший державний виконавець Барабанова Т.О. не з`явилася, проте надала суду заяву про розгляд подання без її участі.

Дослідивши матеріали подання та матеріали виконавчого провадження № АСВП 54258452, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що на виконанні Вознесенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ перебуває виконавче провадження з примусового виконання постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 травня 2013 року, згідно якої з ОСОБА_1 на користь УПФУ в м. Вознесенську та Вознесенському районі стягнуто надмірно отриману суму пенсії у зв'язку з втратою годувальника в розмірі 916,80 грн.

Підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України виконавець зазначає ухилення боржника від виконання зобовязань, встановлених судовим рішенням.

Аналізуючи доводи державного виконавця, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Україною 17 липня 1997 року) кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Статтею 12 Пакту про громадянські та політичні права (ратифікованого Україною 19 жовтня 1973 року) кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання.

Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Аналогічно відповідно до ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлено законом.

Такі обмеження та процедура їх встановлення визначені в п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 441 ЦПК України.

Відповідно до них, громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта та у виїзді за кордон в разі, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобовязань.

Згідно ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Таким чином слід враховувати, що обмеження у праві виїзду за межі України застосовуються судом виключно до боржника в разі його ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

Саме по собі невиконання боржником зобов'язання (рішення) не є ухиленням від його виконання.

Під ухиленням слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) обізнаного про свій обовязок боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини (непереборна сила, події тощо).

Факт ухилення повинен бути об'єктивно наявним на час внесення подання та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження. Доведення наявності такого факту покладається на державного виконавця (узагальнення Верховного суду України від 01 лютого 2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України»).

При цьому обмеження є крайнім заходом до боржника і застосовується у виняткових випадках, коли відсутня будь-яка обєктивна можливість виконання судового рішення без застосування цих заходів, водночас обмеження у праві виїзду за межі України створить для нього негативні наслідки та стимулюватиме останнього до якнайшвидшого виконання рішення.

Однак з оглянутих судом письмових доказів та матеріалів виконавчого провадження не встановлено обставин, що б могли бути достатніми підставами для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Зокрема вказані матеріали не містять доказів, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження в порядку, передбаченому ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). Також виконавцем належним чином не зясовано (не перевірено) місце реєстрації та фактичного мешкання боржника.

Таким чином виконавцем не доведено факт належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, суть та розміри його зобовязань та як наслідок факт його ухилення від виконання зобовязань.

Таким чином суд вважає звернення виконавця з поданням про вирішення питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України передчасним, а тому у задоволенні подання державного виконавця слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 258-260, 441 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання старшого державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: О.В. Вуїв