Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 750/11961/15-ц

провадження № 61-1739 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Акцент-Банк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2013 року за заявою ОСОБА_3 йому надано кредит у розмірі 4 998 грн 59 коп. зі сплатою 0,12 % річних, із кінцевим терміном повернення - 15 січня 2016 року. Цільове призначення кредитних коштів - придбання металопластикових вікон, які передано у заставу.

Заява від 16 січня 2013 року разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» умовами, правилами та тарифами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) становить кредитно-заставний договір.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 25 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 17 143 грн 69 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4 998 грн 59 коп., заборгованості за процентами - 8 грн 10 коп., комісії - 3 299 грн 12 коп., пені - 7 545 грн 32 коп. та штрафу у фіксованій частині - 500 грн та у відсотковій - 792 грн 56 коп.

На підставі викладеного ПАТ «Акцент-Банк» просило стягнути кредитну заборгованість із відповідача.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на позов, у яких вказував про те, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26 липня 2016 року, задоволено його позов про захист прав споживача; визнано відкликаною з 19 січня 2013 року згоду ОСОБА_3 на укладення кредитно-заставного договору від 16 січня 2013 року; визнано розірваним з 19 січня 2013 року кредитно-заставний договір від 16 січня 2013 року, укладений між ним та ПАТ «Акент-Банк»; визнано розірваним з 16 січня 2013 року договір, укладений 16 січня 2013 року між ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5). Оскільки кредитно-заставний договір за рішенням суду визнано розірваним, відповідач не отримував кредитних коштів, банком не надано доказів видачі готівки чи перерахування позики саме йому, а не ФОП ОСОБА_5, він не мав можливості повернути позику банку. Крім того, після його звернення до ПАТ «Акцент-Банк» із заявою про відкликання згоди на укладення кредитного договору, останнім не було вжито жодних заходів для запобігання неправомірному перерахуванню коштів на рахунок ФОП ОСОБА_5

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року у позові ПАТ «Акцент-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості за кредитно-заставним договором, який за рішенням суду визнано розірваним.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 013 грн 64 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що кредитно-заставний договір між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 розірвано, однак отримані за цим договором кошти банку він не повернув, а тому на користь позивача підлягають стягненню: заборгованість за кредитом у розмірі 4 998 грн 59 коп., плата за користування кредитними коштами за період з 16 січня 2013 року по 18 січня 2013 року у розмірі 0,05 грн, щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 15 грн та пеня, зменшена відповідно до норм статті 551 ЦК України, до 2 000 грн.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував відсутність між сторонами договірних правовідносин у зв'язку із розірванням у судовому порядку кредитно-заставного договору, тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 січня 2013 року за заявою ОСОБА_3 ПАТ «Акцент-Банк» надало йому кредит у розмірі 4 998 грн 59 коп. зі сплатою 0,12 % річних та кінцевим терміном повернення - 15 січня 2016 року.

Пунктом 9 Заяви сторонами погоджено, що кредит позивальнику надано на придбання металопластикових вікон, вартість яких буде оплачено шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_5

У пункті 15 Заяви сторони погодили, що вона разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» умовами та правилами, тарифами банку складає кредитно-заставний договір.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26 липня 2016 року, визнано відкликаною з 19 січня 2013 року згоду ОСОБА_3 на укладення кредитно-заставного договору від 16 січня 2013 року; визнано розірваним з 19 січня 2013 року кредитно-заставний договір від 16 січня 2013 року, укладений між ним та ПАТ «Акент-Банк»; визнано розірваним з 16 січня 2013 року договір укладений 16 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 25 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 17 143 грн 69 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4 998 грн 59 коп., заборгованості за процентами - 8 грн 10 коп., комісії - 3 299 грн 12 коп., пені - 7 545 грн 32 коп. та штрафу у фіксованій частині - 500 грн та у відсотковій - 792 грн 56 коп.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Разом з цим згідно із частинами четвертою, п'ятою статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою для скасування оскаржуваних судових рішень заявник зазначає те, що коштів за кредитно-заставним договором він не отримував та послуги щодо виготовлення металопластикових вікон йому надані не були. Однак, умовами кредитно-заставного договору передбачено, що отримані у кредит кошти будуть перераховані на поточний рахунок ФОП ОСОБА_5 Тобто між сторонами було укладено договір на користь третьої особи відповідно до вимог статті 636 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Апеляційний суд встановив, що кредитно-заставний договір було укладено сторонами 16 січня 2013 року та визнано розірваним за рішенням суду з 19 січня 2013 року. Прийнявши до уваги, що банк належним чином виконав умови цього договору та перерахував тіло кредиту на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_5, а відповідач, у свою чергу, майнові зобов'язання перед банківською установою не виконав, суд правомірно застосував норми статті 653 ЦК України і частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин у період з 16 по 18 січня 2013 року та необхідність задоволення позовних вимог, стягнувши тіло кредиту, проценти за користування кредитними коштами за час дії вказаного договору та пеню за неналежне виконання кредитних зобов'язань, з урахуванням приписів статті 551 ЦК України.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2016 року залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф.Хопта

Ю. В.Черняк