Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 295/18227/14-ц

провадження № 61-4249св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Віконт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Жигановської О. С., Якухно О. М., від 22 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Віконт» (далі - ТОВ «НВФ «Віконт») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 2003 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду комерційного директора ТОВ НВФ «Віконт» за сумісництвом, а з 02 січня 2007 року переведений на посаду комерційного директора ТОВ НВФ «Віконт» на постійній основі. Наказом від 04 Листопада 2014 року за № 6-к його було звільнено з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним з огляду на те, що попередження про звільнення за два місяці не отримував, відповідач у період з 11 серпня 2014 року по 04 листопада 2014 року не запропонував йому іншої посади. Крім того, наказом № 5 від 01 жовтня 2014 року на підприємстві був затверджений новий штатний розпис, згідно якого займана ним посада комерційного директора була включена до штатного розпису.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ НВФ «Віконт» за № 6-к від 04 листопада 2014 року про звільнення його з посади комерційного директора за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України та поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 листопада 2014 року по 19 березня 2015 року включно у сумі 5 452 грн та 3 тис. грн у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок його незаконного звільнення з роботи, через що він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 2 тис. грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира, у складі судді Семенцової Л. М., від 08 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним наказ директора ТОВ «НВФ «Віконт» за № 6-к від 04 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади комерційного директора та поновлено його на вказаній посаді з 05 листопада 2014 року. Стягнуто з ТОВ «НВФ «Віконт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7 366 грн за вирахуванням податків та обов'язкових платежів та 500 грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, щозвільнення позивача з посади комерційного директора ТОВ НВФ «Віконт» було незаконним, зважаючи на те, що на час його звільнення посада, яку він обіймав, значилася у штатному розписі підприємства, а тому змін в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників не відбулося.

22 лютого 2016 року рішенням апеляційного суду Житомирської області рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 травня 2015 року скасовано у частині визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат та ухвалено у цій частині нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивача було звільнено з дотриманням трудового законодавства.

У березні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2016 року.

11 травня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

09 березня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «НВФ «Віконт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

29 січня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу Синельникову Є. В.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати ухвалене судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що районний суд повно і всебічно з'ясував обставини справи та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що 06 травня 2003 року ОСОБА_6 був прийнятий на роботу за сумісництвом до ТОВ «НВФ «Віконт» на посаду комерційного директора, а 02 січня 2007 року переведений на посаду комерційного директора на постійній основі (а.с.8).

Станом на 01 грудня 2013 року директором ТОВ «НВФ «Віконт» було затверджено штатний розклад ТОВ «НВФ «Віконт», де значилася посада комерційного директора, з розміром посадового окладу 1 290 грн. (а.с.38).

Наказом директора ТОВ «НВФ «Віконт» за № 3 від 11 серпня 2014 року внесені зміни до штатного розпису ТОВ «НВФ «Віконт» із виведенням з нього посади комерційного директора з 11 жовтня 2014 року та затверджено новий штатний розпис підприємства з 11 жовтня 2014 року, в якому посада комерційного директора відсутня (а.с.39,40).

Відповідно до наказу № 4 від 11 серпня 2014 року по підприємству, була скорочена посада комерційного директора ТОВ «НВФ «Віконт» з 11 жовтня 2014 року. Наказано довести до відома працівника, який займає вказану посаду - ОСОБА_3, про його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 11 жовтня 2014 року (а.с.4).

Даний наказ позивачем було отримано рекомендованим листом 20 серпня 2014 року (а.с.5).

ТОВ «НВФ «Віконт» не має первинної профспілкової організації, у зв'язку з чим позивач не є членом профспілки підприємства, на підтвердження чого надано довідку ТОВ «НВФ «Віконт» № 4 від 12 січня 2015 року (а.с.29).

У подальшому, у зв'язку із змінами в законодавстві, збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, директором ТОВ «НВФ «Віконт» було видано наказ за № 5 від 01 жовтня 2014 року, яким затверджено штатний розпис станом на 01 жовтня 2014 року, в якому міститься посада комерційного директора із зазначенням прізвища позивача, та встановлений новий розмір посадового окладу 1 320 грн. (а.с.62, 63).

09 жовтня 2014 року директором ТОВ «НВФ «Віконт» було направлено подання представнику трудового колективу ТОВ «НВФ «Віконт» ОСОБА_7 з проханням надати згоду на розірвання трудового договору з позивачем за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників та неможливістю переведення його на іншу роботу за відсутності вакантних посад на підприємстві, на що така згода відповідно до частини четвертої статті 43 КЗпП України була надана (а.с. 30).

Наказом директора ТОВ «НВФ «Віконт» за № 6к від 04 листопада 2014 року позивача звільнено з 04 листопада 2014 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 6-9).

Відповідно до протоколу загальних зборів засновників ТОВ «НВФ «Віконт» за № 1 від 19 січня 2015 року за грубе порушення пункту 5.1.6 Статуту підприємства у період з 19 січня 2015 року по 01 березня 2015 року ОСОБА_8 усунуто від виконання обов'язків директора ТОВ «НВФ «Віконт», не перериваючи з ним трудових обов'язків, із збереженням заробітної плати. Тимчасово з 20 січня 2015 року по 01 березня 2015 року обов'язки директора покладено на засновника ТОВ «НВФ «Віконт» ОСОБА_3, який з 25 травня 2015 року був обраний генеральним директором підприємства (а.с.117, 118).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року)кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом пункту 1 частини першої, другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104−111 ЦК України, статтях 62−66, 79−92 ГК України, статтях 1−22 Закону України «Про господарські товариства». Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Установивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 492 КЗпП України, оскільки наказ за № 3 від 11 серпня 2014 року про затвердження нового штатного розпису ТОВ «НВФ «Віконт» із виведенням з нього посади комерційного директора з 11 жовтня 2014 року був чинним та не скасованим, а прийняття наказу за № 5 від 01 жовтня 2014 року про затвердження штатного розпису, в якому значилась посада комерційного директора, було зумовлене лише збільшенням посадових окладів працівників через зміну розміру мінімальної заробітної плати в Україні, і даним наказом не було обумовлено введення до штатного розпису посади комерційного директора та скасування наказу № 3 від 11 серпня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав про те, що звільнення позивача відбулось не раніше закінчення двомісячного строку після попередження, при цьому, будь-які інші вакантні посади на підприємстві у цей період були відсутні, у зв'язку з чим підприємство не мало об'єктивної можливості виконати передбачені статтею 492 КЗпП України гарантії щодо переважного права залишення на роботі ОСОБА_3 та надання йому іншого робочого місця.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 лютого 2016 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк