Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 159/1634/16-ц

провадження № 61-3408св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

законний представник відповідачів - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, подану їх законним представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2016 року у складі суддів: Данилюк В. А., Овсієнка А. А., Шевчук Л. Я.,

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах яких діє їхній законний представник ОСОБА_6, про накладення стягнення на спадкове майно.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 21 травня 2014 року між нею та ОСОБА_7 був укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого вона позичила останньому 20 тис. доларів США строком до 21 серпня 2014 року включно. У листопаді 2015 року їй стало відомо, що у червні 2015 року ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилася спадщина на транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 1993 року випуску, кузов № НОМЕР_1, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2; транспортний засіб марки «ВАЗ 21063», 1985 року випуску, кузов № НОМЕР_4, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3, та будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку, розташованого на належній за життя померлому земельній ділянці площею 0,0523 га, кадастровий номер НОМЕР_5 на АДРЕСА_1 Спадкоємцями за законом ОСОБА_7 є його мати ОСОБА_8, дружина ОСОБА_6 та двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відмовились від прийняття спадщини. Неповнолітні діти спадкодавця ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли спадщину відповідно частини четвертої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).14 квітня 2016 року позивач звернулася з вимогою до спадкоємців боржника про повернення боргу.

Ураховуючи те, що зобов'язання за договором позики залишились невиконаними, позивач, уточнивши позовні вимоги, на підставі статей 1046, 1047, 1049, 1268, 1282, 1296, 1296 ЦК України просила накласти стягнення на вищезазначене спадкове майно.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що кредитор і боржник проживали в одному населеному пункті, тому позивач не могла не знати про смерть ОСОБА_7, а отже, пропустила строк звернення з вимогою до спадкоємців. Крім того, за договором позики строк вимоги настав 22 серпня 2014 року, у зв'язку з чим ОСОБА_3 мала право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, до 22 серпня 2015 року.

13 липня 2016 року рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 Накладено стягнення у рахунок погашення заборгованості боржника ОСОБА_7 перед ОСОБА_3 в розмірі 507 400 грн у рівних частках на спадкове майно його спадкоємців ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а саме: на транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 1993 року випуску, кузов № НОМЕР_1, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, ринковою вартістю 80 504 грн, транспортний засіб марки «ВАЗ 21063», 1985 року випуску, кузов № НОМЕР_4, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3, ринковою вартістю 20 740 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Апеляційний суд у рішенні зазначив про те, що позивач як кредитор спадкодавця у межах шестимісячного строку пред'явила свої вимоги до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину. Враховуючи те, що житловий будинок, на будівельні матеріали для будівництва якого позивач просила звернути стягнення, розташований на трьох земельних ділянках, дві з яких не належали спадкодавцеві, а також те, що право власності на цей будинок зареєстроване за матір'ю боржника ОСОБА_8, суд наклав стягнення лише на транспортні засоби в рахунок погашення боргу за договором позики.

У серпні 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах яких діє ОСОБА_6, у якій остання просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, заявник зазначає, що позивач пропустила строк звернення з вимогою до спадкоємців боржника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить її відхилити, зазначаючи, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 159/1634/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 лютого 2018 року справу № 159/1634/16-ц призначено до судового розгляду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 21 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого позивач передала останньому у позику 20 тис. доларів США на умовах повернення через три місяці з моменту передання коштів, тобто до 21 серпня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 469/2015, заведеної Ковельською державною нотаріальною конторою.

Спадкоємцями першої черги після його смерті є: мати спадкодавця ОСОБА_8 та дружина ОСОБА_6, які у межах шестимісячного строку після відкриття спадщини подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини, а також малолітні діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які відповідно до частини четвертої статті 1268 та статті 1273 ЦК України прийняли спадщину після смерті батька.

14 квітня 2016 року ОСОБА_3 направила Ковельській державній нотаріальній конторі повідомлення кредитора щодо вимог до спадкоємців ОСОБА_7, а також вимогу до спадкоємців боржника про повернення грошових коштів за договором позики.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд виходив із того, що позивач звернулася до відповідачів з вимогою погасити борг у строк, передбачений частиною першою статті 1281 ЦК України, і на підставі частини другої статті 1282 ЦК України наклав стягнення на транспортні засоби, які за життя були зареєстровані на ім'я спадкодавця.

Колегія погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Позивач зазначала, що про смерть ОСОБА_7 їй стало відомо лише 15 листопада 2015 року, а 14 квітня 2016 року вона направила спадкоємцям боржника вимогу про погашення боргу, тобто в межах строку, визначеного статтею 1281 ЦК України. Цей факт не спростований.

Таким чином, апеляційний суд, правильно встановивши характер правовідносин та застосувавши норми матеріального права, з урахуванням установлених обставин справи та дотриманням норм процесуального права дійшов обґрунтованого висновку про накладення стягнення на спадкове майно.

Що стосується аргументів скарги про те, що предметом цього позову мала бути вимога про стягнення суми в межах вартості спадкового майна, а не накладення стягнення на спадкове майно, то колегія їх відхиляє, оскільки положенням частини третьої статті 1282 ЦК України передбачене право кредитора спадкодавця звертатись до суду саме з позовом про накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2016 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, подану їх законним представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило