Справа № 510/1602/17 Р І Ш Е Н Н Я
07.03.18 року Ренійський районний суд Одеської області
У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,
при секретарі - Івановій Н.С.,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ним та представником відповідача було укладено договір купівлі - продажу, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договори. Однак на момент укладення договору відповідач не був власником майна, тому придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв'язку з тим, що він є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в нього майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.
Позивач та його представник ОСОБА_3 (ордер серії НОМЕР_1 від 26.09.2017 р.) у підготовче судове засідання не з'явились, направили до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з'явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія нотаріально не посвідченого договору купівлі - продажу від 08.08.2017 р., укладеного між ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про купівлю житлового будинку з надвірними спорудами по вул.. АДРЕСА_1 копія договору про надання ОСОБА_2 у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 24.02.1984 р.; копія технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1, власник - ОСОБА_2, самочинних споруд не має; копія нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_4 про надання права розпоряджатися правом продажу житлового будинку по вул.. АДРЕСА_1
Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 08.08.2017 р. позивач домовився із представником відповідача ОСОБА_4 за довіреністю (серія НАО 138721 від 30.07.2015 р.) про покупку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав представнику відповідача гроші, що підтверджується розпискою представника відповідача у договорі купівлі - продажу, а останній передав ключі від будинку.
Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував представнику відповідача привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що представник відповідача повідомив, що не може це зробити, так як на момент укладення договору відповідач не був зареєстрованим власним будинку, хоча він належить йому на праві власності.
Про існування обставин, що відповідач не є власником будинку позивачу нічого не було відомо, так як в нотаріально посвідченій довіреності представника було зазначено, що він має право розпоряджатись даним житловим будинком.
Враховуючи викладені обставини, що на момент укладання договору відповідач не мав належних оформлених документів, що підтверджують його право власності і до їх оформлення не мав права відчужувати будинок, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право.
Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві.
Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.
Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші на суму 60 000 грн., а позивачу - об'єкт нерухомості, яким позивач на теперішній час користується.
Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Так, позивач набув право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача через його представника, який він фактично не мав права відчужувати.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.
Виходячи з вищевикладеного,
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 330, 328, 388, ЦК України (2003 р.) суд -
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями по АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін