Справа № 453/497/16-ц
№ провадження 2/453/21/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.02.2018 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Ясінського Ю.Є

при секретарі Павкевич Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе Львівської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на мансардні приміщення та зміна ідеальних часток сторін в спадковому майні,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 04.11.1988 року нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори в частині зазначення ідеальних часток спадкоємців у спадковому майні, визнати за ним право власності на мансардні приміщення загальною площею 43,41 кв.м. в будинку «А-1», розташованого в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13 (колишня вул. Мічуріна) Сколівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 Лук»янівни та змінити ідеальні частки в спадковому майні житловому будинку відповідно заповіту спадкодавця ОСОБА_3 Лук»янівни. Свої вимоги мотивує тим, що за життя 25.10.1985 року його мати ОСОБА_3 Лук»янівна склала заповіт, згідно якого 1/3 частину будинку та мансарду заповіла йому, а 2/3 частини будинку та грошові вклади заповіла відповідачці ОСОБА_2. 13.03.1988 року їх мати померла. Батько ОСОБА_4 помер 24.01.1983 року. Після смерті матері відкрилась спадщина на належний їй на праві власності житловий будинок, що в смт. В. Синьовидне по вул. Наливайка, 13, (колишня вул. Мічуріна) Сколівського району Львівської області. 04.11.1989 року нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, де не враховано розпорядження заповідача, а саме щодо передачі йому у власність мансардних приміщень будинку. Всі ці роки відповідач погоджувалась, що він є власником мансардних приміщень. Між ними склався певний порядок користування будинком. Вони провели добудову до нього, будинок облаштований двома входами. Він займає частину приміщень на першому поверсі та всі мансардні приміщення. У 2015 року він звернувся до відповідачки з проханням вирішити питання з мансардою, але вона стала оспорювати його право на користування нею і вважає таку спільною власністю. Така обставина порушує його права як власника, тому звернувся до суду з позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_5 уточнений позов підтримали, просили задоволити.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнали та вказали, що при отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач ОСОБА_1 не виявив бажання поділу спадщини та отримав свідоцтво із зазначенням часток спадкового майна. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом, не зазначає причини пропуску, не обгрутовує поважність пропуску такого.

Представник третьої особи Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з»явився, завідувач держнотконтори ОСОБА_8 подав заяву за вх. №2749 від 19.06.2017 року про розгляд справи без участі представника держнотконтори, при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Померлій ОСОБА_3 Лук»янівні належав житловий будинок, що в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13, (колишня вул. Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.10.1985 року виданого державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4, померлого 24.01.1983 року, є його дружина ОСОБА_3 Лук»янівна. Спадкове майно складається з цілого дерев»яного жилого будинку, що в смт. В. Синьовидне вул. Мічуріна, 13, Сколівського району Львівської області.

25.10.1985 року ОСОБА_10 Лук»янівна склала заповіт, згідно якого 1/3 частину і мансарду належного їй будинку в смт. В. Синьовидне вул. Мічуріна, 13, заповіла сину ОСОБА_1, 2/3 частини цього ж будинку і грошові вклади, які знаходяться в ощадних касах, заповіла дочці ОСОБА_2. Даний заповіт посвідчено в лікарні на прохання хворого заповідача і підписано в його присутності та присутності секретаря виконкому ОСОБА_11 селищної ради, зареєстровано в реєстрі за №10.

13.03.1988 року ОСОБА_3 Лук»янівна померла (свідоцтво серія ІІ-СГ №430280).

Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме житловий будинок в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13, (колишня вул. Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області.

04.11.1988 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 Лук»янівни, померлої 13.03.1988 року, 2/3 частин є ОСОБА_2 та 1/3 частини є ОСОБА_1. Спадкове майно складається з цілого дерев»яного жилого будинку з п»яти кімнат і трьох кухонь розміром жилої площі 61, 37 кв.м., зазначеного в технічному плані під літ. «А-1», господарських будівель: літньої кухні, зазначеної під літ. «Г», сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «В», колодязя під літерою «К», що знаходиться в смт. В. Синьовидне, Сколівського району Львівської області, вул. Мічуріна, 13, на земельній ділянці закріпленій за радгоспом «Сколівський», які належали померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сколівською державною нотаріальною конторою 26.10.1985 року за №1337, зареєстрованого в Стрийському МБТІ 09.12.1985 року за №768.

Позивач, вважаючи, що вищезгадане свідоцтво видане з порушенням, оскільки в такому не зазначено про передачу йому у власність мансардних приміщень будинку, що в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13 (колишня вулю Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області, звернувся до суду з позовом про визнання такого свідоцтва недійсним в частині зазначення ідеальних часток, визнання за ним права власності на мансардні приміщення та зміни ідеальних часток.

У відповідності до роз»яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Як зазначалось вище, спадкодавець ОСОБА_3 Лук»янівна померла 13.03.1988 року, тому відносини спадкування у даному випадку регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року).

У відповідності до п. 136 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотарільними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року №45/5, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. У випадку недосягнення згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток, належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Поділ спадкового майна оформляється угодою спадкоємців або при відсутності згоди судовим рішенням. В угоді про поділ спадкового майна визначаються реальні частки спадкоємців у спадковому майні. При цьому допускається грошова компенсація, якщо вартість майна різна.

Згідно ст. 562 ЦК УРС (в редакції 1963 року) поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 , 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Як зазначалось вище, оскаржуване свідоцтво видано на ім»я позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 04.11.1988 року.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач не заперечував щодо проведеного розподілу житлового будинку, та не звертався до суду про поділ часток відповідно до заповіту, відсутня і угода спадкоємців про поділ спадкового майна, що свідчить по те, що ОСОБА_1 погоджувався із таким роподілом будинку.

Як в поданому позові так і в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 стверджував, що відповідач ОСОБА_2 протягом всіх років погоджувалась з тим, що він є власником мансардних приміщень, і лише в 2015 році відповідач почала оспорювати право позивача на користування мансардними приміщенями. Даний факт дає суду підстави зробити висновок, про те що з моменту видачі свідоцтва, а саме станом на 04.11.1988 рік, позивачу було відомо про виділення йому у власність 2/3 частин житлового будинку в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13 (колишня вул. Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області, однак із позовом ОСОБА_1 звернувся лише 11.04.2016 року, тобто через 28 років.

Крім того, в поданому позові позивач покликається на норми ст. 1300 ЦК України в редакції 2004 року, якою передбачено внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, що не може бути застосовано судом, оскільки відносини спадкування у даному випадку регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), нормами якого не передбачено внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що при видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач ОСОБА_1, не заперечував щодо проведеного розподілу будинку, угода між спадкоємцями про поділ спадкового майна не укладалась, позивач не звертався до суду про поділ часток відповідно до заповіту, протягом встановленого строку, а звернувся до суду з позовом за спливом 28 років після видачі оспорюваного свідоцтва та просить внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, що не може бути застосовано судом, оскільки відносини спадкування у даному випадку регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), нормами якого не передбачено внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, тому суд вважає, що у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на мансардні приміщення та зміна ідеальних часток сторін в спадковому майні, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області ОСОБА_12

Повний текст рішення складено 07.03.2018 року