Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 345/4562/13-ц

провадження № 61-3810св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Калуського територіального округу Івано-Франківської області Курищук Ігор Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі судді Якиміва Р. В. від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Соколовського В. М. від 5 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Курищук І. В., про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що його покійний батько ОСОБА_9, склавши заповіт, призначив своїм спадкоємцем ОСОБА_5, але на час складання заповіту в спадкодавця був психічний розлад і він не міг розуміти значення свої дій та керувати ними. Він хворів на цукровий діабет, зловживав спиртними напоями, тому стан його здоров'я почав різко погіршуватися, говорив нісенітниці, поведінка стала дивною, свою онуку не впізнавав і називав дочкою. У листопаді ОСОБА_9 захворів і потрапив до лікарні для отримання стаціонарного лікування.

З огляду на викладене позивач просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_9, складений на ім'я ОСОБА_5, посвідчений 30 листопада 2012 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Курищуком І. В.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5, посвідчений 30 листопада 2012 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І. В. та зареєстрований в реєстрі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_9 на час посвідчення заповіту 30 листопада 2012 року перебував у стані, за якого був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, що підтверджується висновками експертів.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 квітня 2016 року рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до висновків посмертної судово-психіатричної експертизи та показань свідків спадкодавець на час складання оспорюваного заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому вказаний заповіт є недійсним.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем було долучено докази, які підтверджують негативне ставлення заповідача до членів своєї сім'ї. Також суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про допит психіатрів, які проводили огляд заповідача, а третю особу в справі не було належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду. Суди не взяли до уваги, що в справі наявні докази, які спростовують висновки експертиз.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що приватного нотаріуса Калуського територіального округу Івано-Франківської області Курищука І. В. було належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду, але він не вияв бажання з'явитися на судове засідання. Свідчення свідків, про допит яких клопотав позивач, були суперечливими, а висновки експертиз в справі про неспроможність заповідача усвідомлювати свої дії та керувати ними - категоричними. У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 30 листопада 2012 року заповідач ОСОБА_9 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким все своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, а також все те, на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер.

Згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином померлого ОСОБА_9

Відповідно до листа державного нотаріуса Калуської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Хомин Н. Б. від 9 серпня 2013 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ОСОБА_9, оскільки спадкодавець залишив заповіт на іншу особу.

Згідно з медичними картами стаціонарного хворого ОСОБА_9 він перебував на стаціонарному лікування з 14 по 28 листопада 2012 року та з 23 по 31 січня 2013 року в комунальному закладі «Районна лікарня Калуської районної ради».

У листі головного лікаря Калуської центральної районної лікарні (далі - Калуська ЦРЛ) від 20 грудня 2013 року зазначено, що ОСОБА_9 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 9 по 21 січня 2013 року в неврологічному відділенні Калуської ЦРЛ з діагнозом гіпертензійно-атеросклеротична енцефалопатія ІІІ ступеня ускладнена ішемічним інсультом в правій півкулі головного мозку із лівобічною пірамідною недостатністю.

Згідно з актом амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 21 по 31 липня 2014 року, проведеної Обласною психоневрологічної лікарнею № 3 Івано-Франківської ОДА, підекспертний ОСОБА_9 на період посвідчення заповіту 30 листопада 2012 року перебував у стані, за якого був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експертизи від 30 березня 2015 року, проведеної комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на момент посвідчення заповіту 30 листопада 2012 року ОСОБА_9 страждав органічною деменцією та не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. У цьому висновку також зазанчено,що покази свідків, які вказують на те, що на той час ОСОБА_9 спілкувався з ними, був нормальним, самостійно себе обслуговував не спростовують цей діагноз, оскільки за такого захворювання зберігається так званий «фасад особистості - в тій чи іншій мірі людина використовує звичні, шаблонні судження й дії, але водночас в неї наявне інтелектуальне зниження - судження стають прості, елементарні, значно знижують коло уявлень, асоціацій, відбувається збіднення отриманих знань, нездатність переробки отриманої інформації та робити правильні висновки і умовиводи, неможливістю виділення основного від другорядного, використання набутих знань, практичного досвіду з порушеннями критики, яка носить формальний (малопродуктивний) характер. Такі розлади характерні для простої (парціальної) деменції.

Згідно зі статтею 1233 та частиною першою статті 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, зокрема в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У частині першій статті 1257 ЦК України передбачено що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів наявних у справі.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення того, чи була здатна особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, зокрема, показання свідків та висновки експертиз, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання заповіту недійсним.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про неналежне повідомлення про час та місце судового розгляду третьої особи не можуть бути взяті до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення суду апеляційної інстанції приватному нотаріусу Калуського територіального округу Івано-Франківської області Курищуку І. В.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_5 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк