Справа № 206/7116/16-ц
Провадження № 2/206/42/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Зайченко С.В., за участю: секретаря Дубовик Г.Е., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики від 04.02.2015 року в розмірі 41629,00 грн., штрафних санкцій у розмірі 133819,56 грн. та судових витрат.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 04.02.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 41629,00 грн. Грошові кошти за цим договором, відповідач зобовязався повернути в строк до 04 лютого 2016 року. Однак, в порушення своїх зобовязань позику не повернув. Також договором позики передбачено нарахування штрафних санкцій за прострочення строку повернення позики. Так, за період з 05.02.2016 року по 01.12.2016 року відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 124470,71 грн., 3% річних у розмірі 1023,05 грн. та штраф у розмірі 8325,80 грн. Він направляв на поштову адресу відповідача лист-вимогу про повернення боргу, однак вона виконана не було. У звязку з чим, вважав свої вимоги про стягнення боргу та штрафних санкцій обґрунтованими.

Ухвалою суду від 26 грудня 2016 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

31 січня 2017 року надійшла апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 на ухвалу суду від 26 грудня 2016 року про відкриття провадження у справі.

27 липня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року про відкриття провадження залишено без змін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, мотивуючи тим, що договір позики має удаваний та фіктивний характер оформленої угоди дійсною метою якої є покладення матеріальної відповідальності, як на працівника у звязку з виконанням ним трудових функцій. Так, відповідач знаходився у трудових відносинах з позивачем. У жовтні 2013 року він розвозив товар по торгівельних точках. Зупинившись на паркові біля банку він вийшов з автомобіля у справах. Коли повернувся, то виявив в автомобілі відсутність товару (карток поповнення рахунку). Повідомивши позивачу про цей інцидент, останній звинуватив його у крадіжці та зажадав аби він повернув гроші за викрадений товар у розмірі 41629,00 грн. В останній місяць роботи, позивач заплатив відповідачу за роботу 500,00 грн., а інше списав у рахунок погашення боргу. На, що відповідач повідомив, що бажає припинити трудові відносини і звільнитись. Після звільнення на адресу відповідача стали надходити погрози розправи над ним та його сімєю. Відповідач реально сприйняв погрози та на вимогу позивача приїхав до офісу по вул. Лабораторній,61. В офісі відбулась розмова, яка тривала близько 2,5 годин. Під психологічним тиском і погрозами відповідач був вимушений під диктовку заповнити формуляри договорів позики. За підписаним договором позики, він ніяких коштів в борг у позивача не брав. Стягнення недостач за фіктивними договорами позики із працівників для позивача є звичайною судовою практикою.

Позивач ОСОБА_1 будучи допитаним в якості свідка пояснив, що відповідач перебував з ним у трудових відносинах, працював водієм-експедитором. Офіційно трудові відносини відповідача з його фірмою оформлені не були. Відповідач брав гроші з каси фірми, щоб сплачувати кредит за автомобіль та колись брав коли потрапив у ДТП, щоб розрахуватися з потерпілим. Ті кошти, що відповідач брав на фірмі поступово вираховувалися з його зарплати. Відповідач на його фірмі працював, близько пяти років. Під час роботи відповідача виникали нестачі. Коли відповідач вирішив звільнитися, то ним була написана розписка на суму 41629,00 грн. Такий розмір був зазначений у розписці, виходячи з сум нестач та тих коштів, що брались ним з каси фірми.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що працює фінансовим директором ФОП «Чистяков». Відповідач неофіційно працював на фірмі позивача. Під час його роботи виникали нестачі, двічі були крадіжки. В її присутності відповідач підписував договір про отримання грошей у борг. Вона не памятає чи передавались відповідачу гроші в той же день, коли укладалась угода.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що відповідач її чоловік. Коли чоловік працював на фірмі позивача у нього були крадіжки та нестачі. При звільненні її чоловіка позивач змусив написати боргові розписки.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що раніше працювала разом з позивачем та відповідачем. Відповідач працював менеджером, в нього в ході роботи виникали нестачі. У звязку з тим, що відповідач не міг повернути грошові кошти, то позивач сказав, щоб він писав розписку. Це було приблизно у 2015 році. Відповідач написав, що взяв у позивача в борг гроші. Який розмір відповідач мав нестач вона не знає. З приводу того чи погашав відповідач нестачі вона не знає. Їй лише відомо, що третина його зарплати, поки він працював відраховувались в рахунок погашення нестач. При написанні відповідачем розписки ніхто йому не погрожував.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що працює на фірмі позивача. На цій же фірмі колись працював відповідач. В період роботи у відповідача були матеріальні труднощі з приводу сплати кредиту. У зв'язку з чим, він чув, що відповідач брав гроші у позивача (директора фірми). При самій передачі крштів , він не був присутній. Про дані обставини йому відомо з розмов, які велись на фірмі.

Розглянув заяву по суті, встановив обставини справи та правовідносини, які випливають з них, заслухав доводи сторін, покази свідків, дослідив письмові докази по справі в їх сукупності суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

В матеріалах справи, наявний договір позики, укладений 04 лютого 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3, згідно якого відповідач отримав від позивача безпроцентну позику в сумі 41629,00 грн. на строк до 04 лютого 2016 року (а.с.204).

На виконання умов цього договору відповідачем була написана розписка про отримання позики в сумі 41629,00 грн. (а.с.208).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як встановлено судом, із пояснень позивача допитаного в якості свідка, що відповідач перебував з ним в неофіційних трудових відносинах. За договором позики від 04 лютого 2015 року та розпискою до нього відповідач грошових коштів не отримував. Підставою укладання відповідачем договору позики та розписки стала наявність недостач, які виникли у відповідача під час його роботи на нього та коштів, що останнім брались з каси фірми.

Обставини про які повідомив позивач, також підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, яка була присутньою при підписанні відповідачем договору позики від 04 лютого 2015 року та розписки до нього.

Сам відповідач не спростовував того, що причиною підписання ним договору позики та розписки до нього стало те, що позивач вважав його винним у нестачах, які виникли в ході його роботи.

Отже, виходячи з викладеного та враховуючи, що сам позивач у судовому засіданні зазначав, що грошові кошти позивачу за договором позики укладеним 04 лютого 2015 року не передавав відповідачу, а договір та розписка були написані у звязку з наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності відповідача, то суд вважає, що за склавшихся між сторонами правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1049 ЦК України, які передбачені для договірних зобовязань по поверненню позики.

Також, у звязку з відсутністю підстав для стягнення суми боргу за договором позики, відповідно відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій.

Керуючись ст. ст. 259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН) до ОСОБА_3 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН) - відмовити.

Дата складання повного судового рішення 16 березня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.В. Зайченко