Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 363/3912/15-ц

провадження № 61-869 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у складі судді Котлярової І. Ю. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадбанк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 7 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2739, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 534 100 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,5 % річних, із кінцевим терміном повернення не пізніше 7 жовтня 2018 року. 22 грудня 2011 року між тими ж сторонами укладено додатковий договір № 1 до договору відновлюваної кредитної лінії, в якому сторони дійшли згоди щодо реструктуризації кредитної заборгованості та зміни графіка погашення кредиту в межах строку кредитування. Крім того, 23 грудня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до вказаного договору відновлюваної кредитної лінії, в якому вони домовилися щодо зміни терміну сплати чергових платежів за кредитом. Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору станом на 31 серпня 2015 року виникла заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 802 693 грн 06 коп., із яких: загальна сума непростроченого кредиту - 238 696 грн 75 коп.; загальна сума простроченого кредиту - 226 954 грн 60 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 216 511 грн 45 коп.; заборгованість за пенею за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом - 55 463 грн 28 коп.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 65 066 грн 98 коп. Добровільно відповідач заборгованість не сплачує.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 802 693 грн 06 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 3 654 грн.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року позов ПАТ «Державний ощадбанк України» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадбанк України» заборгованість у сумі 802 693 грн 06 коп. та судовий збір у сумі 3 654 грн.

Заочне рішення місцевого суду мотивовано тим, що позов доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання відповідачем належним чином взятих за договором зобов'язань.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову із дотриманням норм матеріального права, ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті вирішення спору, при цьому надав належну оцінку доказам у справі. Зокрема, апеляційний суд виходив із того, що складові заборгованості за кредитним договором розраховані правильно, виходячи з заборгованості за правочином та прострочки його виконання відповідачем, на підтвердження чого позивач надав відповідні розрахунки, у той час як стороною відповідача не надано будь-яких доказів на спростування заявлених позовних вимог, у тому числі зазначеного розміру заборгованості за правочином відповідно до вимог статті 60 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги відповідача суд вважав такими, що не спростовуть правильність висновків місцевого суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що усупереч вимогам частини четвертої статті 60, статті 212 ЦПК України у справі немає жодного доказу на підтвердження висновків суду про надання відповідачу коштів у розмірі 534 100 грн, враховуючи, що останній стверджує про неотримання кредитних коштів за вказаним договором. У справі немає жодного первинного бухгалтерського документа на підтвердження отримання відповідачем указаної суми коштів, а надані банком копії документів, на його думку, не відповідають вимогам законодавства та не можуть підтверджувати факт надання та отримання відповідачем коштів у національній валюті. Із посиланням на статті 57, 59 ЦПК України вказує на те, що факти здійснення господарських операцій та надання грошових коштів у кредит доказується виключно первинними бухгалтерськими документами, а надані позивачем документи не є такими з огляду на відсутність в них обов'язкових реквізитів, а також невідповідність часу їх створення часу здійснення господарської операції. Також вважає помилковими висновки суду про доведеність факту порушення відповідачем умов кредитного договору та факту заборгованості у розмірі 802 693 грн 06 коп. Вважає, що при встановленні факту укладення між сторонами кредитного договору судом порушено норми матеріального права, а саме: частину другу статті 640, частину другу статті 1046 ЦК України. Крім того, посилається на те, що вказаний кредитний договір було підписано ним під впливом обману з боку позивача; сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки обумовлені договором розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, підтвердженням чого є розрахунок аудитора від 4 травня 2015 року, а тому стягнутий із нього розмір заборгованості не відповідає умовам кредитного договору. Також посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року, яким установлено розмір заборгованості та в рахунок її погашення звернуто стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з чим вважає, що з ухваленням цього рішення припиняються правовідносини сторін за кредитним договором. На його думку, на час подання цього позову банк міг лише стягнути інфляційні втрати і три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України, проте позивачем таких вимог не заявлено, а повторно стягується заборгованість за тілом кредиту та процентами, що в свою чергу призводить до повторного стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором, що є неприпустимим порушенням чинного законодавства.

Від ПАТ «Державний ощадбанк України» надійшов відзив на вказану касаційну скаргу, яку заявник просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вказані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає доводи касаційної скарги безпідставними, необґрунтованими і надуманими. Посилається на те, що позивачем надано суду належні й допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме: щодо отримання відповідачем суми кредиту, розміру заборгованості та її складових, у той час як саме відповідачем не надано доказів на спростування зазначених у позові обставин. Зокрема, вважає безпідставними доводи касаційної скарги щодо повторного стягнення заборгованості за кредитним договором, зважаючи на те, що належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, внаслідок якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну відсутня.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час ухвалення рішень) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 7 жовтня 2008 року між сторонами укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2739, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 534 100 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,5 % річних із кінцевим терміном повернення не пізніше 7 жовтня 2018 року.

22 грудня 2011 року між тими ж сторонами укладено додатковий договір № 1 до вказаного договору відновлюваної кредитної лінії, в якому сторони дійшли згоди щодо реструктуризації кредитної заборгованості та зміни графіка погашення кредиту в межах строку кредитування.

23 грудня 2011 року сторони уклали додаткову угоду № 2 до зазначеного договору відновлюваної кредитної лінії, в якій домовилися щодо зміни терміну сплати чергових платежів за кредитом.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Зважаючи на те, що станом на час розгляду справи в суді відсутні відомості про визнання недійсним укладеного між сторонами у справі договору, і відповідач не заявляв відповідних вимог про визнання недійсним цього договору, то безпідставними є доводи касаційної скарги відповідача про те, що вказаний кредитний договір було підписано ним під впливом обману з боку позивача, і сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору. Крім того, ці доводи спростовуються тим, що після укладення 7 жовтня 2008 року кредитного договору сторони у подальшому в грудні 2011 року укладали додаткові угоди до цього договору, тобто на той час відповідач не заперечував дійсності цього правочину. За таких обставин спростовуються також доводи касаційної скарги щодо неотримання відповідачем обумовлених кредитним договором грошових коштів у сумі 534 100 грн.

Також установлено, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором не виконав і грошові кошти не повернув, у зв'язку із чим у лютому 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено зобов'язання ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 5 липня 2017 року, позов банку задоволено частково, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлюваної кредитної лінії від 7 жовтня 2008 року № 2739, яка станом на 6 січня 2014 року становила 583 907 грн 46 коп.

Докази виконання зазначеного рішення місцевого суду у справі відсутні, і сторони про їх наявність не зазначили.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується видати гроші кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що на порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, внаслідок чого станом на 31 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 802 693 грн 06 коп., розмір якої під час розгляду справи не спростований відповідачем належним чином.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх належним чином, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Посилання заявника в касаційній скарзі на порушення судами норм процесуального права, а саме: статті 57, 59, 60, 212 ЦПК України 2004 року, щодо оцінки доказів та установлення судами фактичних обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Підстави для висновків щодо подвійного стягнення кредитної заборгованості відсутні, зважаючи на те, що судами не встановлено факту виконання вищевказаного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також, що позичальник та іпотекодавець - різні особи.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик