АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №753/10414/17

провадження № 22-ц/796/2654/2018

06 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року у складі судді Даниленка В.В.,

встановив:

03.06.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" ( далі- ПАТ "НАСК "Оранта") про відшкодування майнової шкоди.

Посилався на ті підстави, що 01 листопада 2010 року в м. Києві на перехресті вулиць Радунська та Будищанська, з вини ОСОБА_2, який керував автомобілем марки "Subaru", реєстраційний номер НОМЕР_1, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), унаслідок якої його автомобілю марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_2, завдано технічних пошкоджень.

Посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПАТ "НАСК "Оранта" відповідно до полісу №ВЕ/1788304, 25 квітня 2015 р. ним було подано страховику всі необхідні документи для виплати страхового відшкодування, проте остання листом від 25 серпня 2015 р. повідомила про зупинення розгляду справи, ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ "НАСК "Оранта" 8138,42 грн. майнової шкоди, 4098,63 грн. - пені, 1625,12 грн. - інфляційне збільшення боргу, 360 грн. - 3% річних, 640 грн. - витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом не було досліджено всі обставини справи, неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зазначив, що 15 квітня 2013 року він звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків. Лише під час розгляду справи судом йому стало відомо, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПАТ "НАСК "Оранта" відповідно до полісу №ВЕ/1788304. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року його позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 були задоволені частково. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди в розмірі 8 138,42 грн. було відмовлено.

З урахуванням положень ст. 264 ЦК України вважає, що строк позовної давності було перервано і він почався знову з моменту винесення рішення Деснянським районним судом м. Києва, а саме 3 жовтня 2014 року.

Крім того, 29 квітня 2015 р. він подав до ПАТ "НАСК "Оранта" заяву про виплату страхового відшкодування, проте листом від 25 серпня 2015 року йому повідомили, що розгляд справи зупинено.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ "НАСК "Оранта" зазначив, що ПАТ "НАСК "Оранта" була залучена співвідповідачем по справі №754/6301/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, однак позивачем до страхової компанії не було пред'явлено позовних вимог, а всю суму збитків останній мав бажання стягнути з винної особи.

З позовом до ПАТ "НАСК "Оранта" позивач звернувся до суду в червні 2017 р., з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було подано відповідну заяву.

Крім цього, неподання позивачем заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП у відповідності до вимог ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 07 липня 2010 рок у між ОСОБА_2 та ВАТ "НАСК "Оранта" було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким страхувальником є ОСОБА_2, а забезпеченим транспортним засобом є автомобіль "Subaru", реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.83).

01 листопада 2010 року в м. Києві на перехресті вулиць Радунська та Будищанська, з вини ОСОБА_2, який керував автомобілем марки "Subaru", реєстраційний номер НОМЕР_1, сталася ДТП, унаслідок якої його автомобілю марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_1, завдано технічних пошкоджень.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2012 року закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Встановлено відсутність в діях водія ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення (а.с. 6-7).

Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку №1210, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_3, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на станом на 12.10.2012 р. складає 8138,42 грн. (а.с.10-25).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ "НАСК "Оранта" про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати по сплаті експертизи у розмірі 5155,20 грн., витрати по сплаті правової допомоги - 2000 грн., витрати за проведення експертизи -1200 грн., витрати на телеграму - 91,97 грн., витрати по сплаті судового збору - 229,40 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.33-37).

Відмовляючи в позові до ОСОБА_2 в частині стягнення вартості матеріального збитку в сумі 8138, 42 грн., суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність вказаної особи на момент ДТП була застрахована в ПАТ "НАСК "Оранта", сума завданих збитків не перевищує встановлений договором ліміт.

Відмовляючи в позові до ПАТ "НАСК "Оранта" про стягнення суми матеріального збитку в розмірі 8138,42 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив стягнути завдану йому матеріальну шкоду саме з ОСОБА_2, як особи, яка завдала шкоду (а.с.79).

Вказане судове рішення сторони не оскаржили.

29 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, на що ПАТ "НАСК "Оранта" листом від 25 серпня 2015 року повідомило про те, що звіт про визначення вартості матеріального збитку №1210 від 12.10.2012 р. складено з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому до усунення вказаних порушень розгляд справи призупиняється (а.с.38).

03 червня 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ПАТ "НАСК "Оранта".

Відповідач у справі заявив про застосування позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізнався про порушення свого права 01 листопада 2010 р., тобто в день ДТП, в саме з цього часу у нього виникло право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії. До суду за захистом свого права позивач звернувся зі спливом позовної давності, початок якого слід рахувати з відмови страховика у виплаті страхового відшкодування у разі, коли потерпіла особа звернулась до страховка про таку виплату у передбачений законом строк.

Висновок суду першої інстанції є правильним.

Так, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивач після настання ДТП звернувся до страховика із заявою про виплату йому страхового відшкодування у зв'язку з ДТП, що сталася з вини фізичної особи, з якою страховик уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, лише 29 квітня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому останній мав реальну можливість захистити своє порушене право в судовому порядку при розгляді справи за його позовом до винної особи.

Таким чином, підстав для скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року немає.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на вимоги ч. 2 ст. 264 ЦК України, про наявність підстав, що свідчать про переривання позовної давності, а саме пред'явлення позову до Деснянського районного суд у м. Києва до винної у ДТП особи - ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Згідно із ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

При цьому слід ураховувати, що у наведеній нормі йдеться про боржників за одним і тим самим зобов'язанням, тоді як страховик у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності не є боржником у деліктному зобов'язанні з приводу відшкодування різниці між розміром завданої шкоди і страховою виплатою, яку потерпіла особа одержала внаслідок виконання відповідним страховиком своїх зобов'язань за договором страхування відповідальності іншої особи.

Зазначені у ч. 2 ст. 264 ЦК України вимоги мають випливати з одних і тих самих правовідносин за участі тих самих сторін, тоді як вимога до страховика у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності та вимога до безпосереднього заподіювача шкоди щодо сплати різниці між фактичним розміром і розміром страхового відшкодування випливають з відмінних одне від одного правовідносин, у яких беруть участь різні особи.

Вказаний правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі №6-2809цс15.

З огляду на те, що з вимогою до страховика позивач звернувся поза межами позовної давності, фактична відмова останнього у виплаті страхового відшкодування у серпні 2015 р. також не є обставиною, що свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: