печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Козлова Р.Ю.,

при секретарях - Скирді В.Є. та Іваненку С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,-

за участю представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відсотків по ньому. В обґрунтування вимог позивач послався на те, що 25 травня 2010 року уклав з відповідачем договір позики, відповідно до умов якого, передав у позику відповідачеві грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США, про що в цей же день відповідач склав письмову розписку про отримання зазначених коштів від позивача, підтвердивши цим факт їх отримання та обов'язку їх повернення у строк до 25 листопада 2010 року. Окрім цього, відповідач взяв на себе обов'язок на пізніше 30-го числа поточного місяця сплачувати позивачеві проценти у розмірі 3333 долари США. Однак покладені на відповідача зобов'язання щодо повернення суми позики та сплати процентів, відповідач не виконав у зв'язку з чим, позивач просив суд задовольнити пред'явлені вимоги .

У ході розгляду справи позивач неодноразово збільшував розмір позовних вимог, остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики 5 433 927 грн. 50 коп., та заборгованість по нарахованих відсотках у розмірі 4 170 424 грн. 15 коп.

22 січня 2015 року відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору позики недійсним, який прийнятий судом для спільного розгляду з первісним позовом, про що постановлено ухвалу занесену до журналу судового засідання.

В обґрунтування зустрічних вимог відповідач послався на те, що в травні 2010 року між ним та позивачем ОСОБА_1 дійсно велися переговори щодо отримання позики в розмірі 250 000 доларів США і сторонами була досягнута домовленість про отримання даних коштів та умов їх надання з подальшим укладенням відповідного письмового договору. 25 травня 2010 року, під час зустрічі, ОСОБА_2 частково заповнив власний бланк договору позики та бланк розписки. Однак зважаючи на значну суму боргових зобов'язань та високі відсотки, відповідач припинив перемовини стосовно отримання боргу, оскільки йому повідомили про можливість отримати кошти в борг на більш сприятливих для нього умовах. При цьому оригінали частково заповненого договору позики та розписки залишилися у відповідача. Таким чином зазначає, відповідач у своєму зустрічному позові, він фактично не отримував від позивача грошові кошти 25 травня 2010 року, про що свідчить відсутність підпису позикодавця у договорі позики, а на бланку розписки не зазначено особу, у якої відповідач збирався отримати грошові кошти. Натомість в ході розгляду даної справи попереднім складом суду, представником ОСОБА_1 додано до матеріалів цивільної справи заповнений та підписаний сторонами договір позики від 25 травня 2010 року (Том справи №1, а.с. 67). Вивчивши зазначену копію договору, яка на думку позивача, зберігалась у свідка ОСОБА_5, відповідач вважає, що дана фотокопія зроблена з первинного незаповненого договору (Том справи №1, а.с. 7), шляхом дозаповнення позивачем певних реквізитів (місця проживання, нумерації договору, проставлення підпису та написання прізвища з ініціалами), а у сукупності підробленого договору в межах зазначених пунктів. За вказаних обставин відповідач та позивач за зустрічним позовом вважає, що позивачем був підроблений наявний у нього екземпляр договору позики. З посиланням на наявність явних ознак підроблення документу, який є основним доказом у даній справі, з метою доведення власної позиції та для встановлення механізму виготовлення договору позики б/н від 25 травня 2010 року, представник позивача за зустрічним позовом просив суд призначити по справі технічну експертизу даного документу. Посилався на те, що договір позики не був підписаний сторонами, відтак підлягає визнанню недійним у судовому порядку, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто виникнення прав і обов'язків між сторонами договору.

Враховуючи зазначені обґрунтування зустрічного позову, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом призначено технічну експертизу документу (договору позики №б/н від 25 травня 2010 року), проведення якої доручено експертам Науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення експертизи, перед експертами в ухвалі поставлено питання: «Чи виконано рукописні записи в графах 1, 3, 9, 10 договору позики № б/н від 25 травня 2010 року в той же самий період часу що і в графах 2, 4, 5, 6, 7, 8, 11, 12? За можливості зазначити ймовірний період часу між виконанням рукописних записів». З метою забезпечення повного та всебічного експертного дослідження та надання обґрунтованого висновку, у розпорядження експертів серед іншого направлено наданий представником ОСОБА_1 оригінал договору позики №б/н від 25 травня 2010 року (об'єкт експертного дослідження). На час виконання експертизи провадження у справі було зупинено.

У вересні 2017 року на адресу Печерського районного суду м. Києва з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшли матеріали справи з висновком експертів (Том справи №2, а.с. 74-94).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Також в ході розгляду справи, за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом викликано в судове засідання експерта Посільського О.О., з метою надання ним пояснень стосовно складеного висновку експертизи.

09 вересня 2018 року у судовому засіданні експерт Посільський О.О. надав пояснення щодо складеного висновку, відповів на запитання суду та сторін у справі, пояснення та відповіді якого занесено до протоколу судового засідання у відповідності до вимог процесуального закону (Том справи №2, а.с. 155-164).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав пред'явлені вимоги з урахуванням їх збільшення у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечував, посилаючись на недоведеність відповідачем зустрічних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на обґрунтування, зазначені у зустрічному позові, вимоги якого підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Заслухавши думку представників сторін у справі, заслухавши пояснення експерта Посільського О.О., дослідивши матеріали справи, оригінали договору та боргової розписки, вивчивши висновок експертизи, а також інші докази у їх сукупності з поясненнями сторін, суд дійшов наступного висновку.

Правовідносини, які виникають при укладенні договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилом ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У відповідності до ст. 1051 ЦК України позивальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, відповідач посилається на те, що виходячи із положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, договір позики б/н від 25 травня 2010 року є недійсним, оскільки в момент його укладення не було дотримано вимог ч.ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України. Зокрема відповідач вказує на те, що правочин за договором позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків та виникнення відносин між сторонами оспорюваного договору, у зв'язку з тим, що грошові кошти за даним договором позивачем йому не передавались. Крім того, відсутність підпису сторін на договорі позики свідчить про відсутність відповідності волевиявлення учасників правочину їх внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно ч.ч.1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За клопотанням представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) судом було призначено технічну експертизу документу (договору позики №б/н від 25 травня 2010 року), проведення якої доручено експертам Науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення експертизи, перед експертами в ухвалі поставлено питання: «Чи виконано рукописні записи в графах 1, 3, 9, 10 договору позики № б/н від 25 травня 2010 року в той же самий період часу що і в графах 2, 4, 5, 6, 7, 8, 11, 12? За можливості зазначити ймовірний період часу між виконанням рукописних записів».

Згідно наявного в матеріалах справи висновку експертизи за №18133/16-34/15658-683/17-34 від 21 серпня 2017 року (Том справи №2, а.с. 74-94), який містить три групи відповідей, зокрема:

«Записи та підписи в договорі позики №б/н», датованому 25.05.2010, виконані кульковими ручками спорядженими пастами синього кольору (графи 1-3, 7-10), чорного кольору (графи 4-6, 11) та синьо-фіолетового кольору (графа 12).»

«На досліджуваний договір позики №б/н, датований 25.05.2010, здійснювався сторонній вплив, не властивий для звичайних умов зберігання документів».

«Встановити період виконання запису «б/н» в графі 1 «Договір позики №» у договорі позики №б/н, датованому 25.10.2010, не представляється можливим з причин недостатньої кількості пасти досліджуваних штрихів.

Встановити період виконання запису «Київський банк» у графі 8 у договорі позики №б/н, датованому 25.05.2010, не представляється можливим внаслідок перетину досліджуваних штрихів зі штрихами барвних речовин інших реквізитів, що містяться на зворотній стороні документа (запис «ОСОБА_2 в» в графі 11).

Встановити період виконання записів та підписів, виконаних кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою чорного кольору, а саме: запис «Осокорки» в графі 4 «гр. ОСОБА_2.» та запис «ОСОБА_5» в графі 6 «СВІДКІВ» та підпис від імені ОСОБА_2 та запис «ОСОБА_2.» в графі 11 «ПОЗИЧАЛЬНИК», у договорі позики №б/н, датованому 25.05.2010, не представляється можливим у зв'язку відсутністю зразків порівняння відповідної рецептури пасти або настільки значний впливсторонніхфакторів, що це унеможливлює визначення для даної групи паст встановлення абсолютної давності нанесення штрихів.

Запис «ОСОБА_6» в графі 2 «Гр.,»; запис «м. Київ, вул. АДРЕСА_1» в графі 3 «проживаю в»; запис АДРЕСА_6 Повернення позики має бути здійснено за адресою:»; запис «ОСОБА_5» в графі 9; підпис від імені ОСОБА_1 та запис «Шкода І.» в графі 10 «ПОЗИКОДАВЕЦЬ» в договорі позики №б/н, датованому 25.05.2010, виконані ймовірно раніше лютого 2011 року. Більш точно встановити період виконання досліджуваних підписів та записів у документі не представляється можливим із причин малої кількості наданих зразків порівняння зі штрихами такої ж рецептури пасти, як і у досліджуваних підписах та записах, а також виявленням гіпсохромного ефекту зміщення максимуму поглинання барвників в сторону короткохвильового діапазону внаслідок впливу сторонніх факторів.

Підпис в графі 12 «СВІДОК» виконаний ймовірно у період часу пізніше квітня 2013 року. Більш точно встановити період виконання досліджуваного підпису у документі не представляється можливим із причин малої кількості наданих зразків порівняння зі штрихами такої ж рецептури, як у досліджуваному підписі.

Рукописні записи та підписи в графах 2, 3, 7, 9 та 10 договору позики №б/н, датованого 25.05.2010, виконані в інший період часу, ніж у графі 12. Порівняти період виконання записів та підписів у графах 2, 3, 7, 9, 10 та 12 з графами 1, 4, 5, 6, 8 та 11 не представляється можливим у зв'язку з тим, що давність виконання записів та підписів у графах 1, 4, 5, 6, 8 та 11 не встановлена».

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При цьому згідно ч. 5 ст. 102 ЦПК України суд має право за заявою учасників процесу або з власної ініціативи викликати експерта для надання пояснень щодо його висновку.

У зв'язку з тим, що висновок експертизи містить ряд відповідей на запитання, які експертами були сформульовані нечітко, 09 лютого 2018 року судом здійснено виклик експерта для надання усних пояснень щодо зазначеного висновку. В судовому засіданні керівником експертної групи Посільським О.О. надано відповіді на питання суду та учасників процесу щодо проведених досліджень та викладених у висновку результатів.

Як зазначено у висновку експертів, на досліджуваний документ здійснювався сторонній вплив, не властивий для звичайних умов зберігання. В судовому засіданні в ході надання відповідей на поставлені представником позивача запитання стосовно висновку про те, що на досліджуваний документ здійснювався сторонній вплив не властивий для звичайних умов зберігання, керівником експертної групи було роз'яснено, що виявлені ознаки стороннього впливу (зокрема, дії інтенсивного світла і тепла) обумовлені природними явищами.

В той же час, представник позивача не заперечував того факту, що досліджуваний документ міг зберігатися при типових побутових умовах, зокрема у салоні автомобіля під дією інтенсивного світла та тепла, як зазначено у висновку експертів. З часу укладення оспорюваного договору пройшов значний проміжок часу, більше семи років і дана обставина могла вплинути на властивість документу в цілому.

Таким чином, у судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, що досліджуваний експертами документ піддавався штучному зістарюванню, оскільки експерт, як у своєму висновку так і у судовому засіданні в ході надання пояснень не вказав на наявність неприродних умов, які б могли викликати штучне прискорення старіння документу. Не надано позивачем за зустрічним позовом та його представником інших доказів, які б у сукупності з висновком експертизи могли однозначно підтвердити вказані обставини.

Під час проведення експертних досліджень, експертами встановлено, що записи та підписи в договорі, виконано трьома різними кульковими ручками. При цьому, записи «ОСОБА_5» в графі 6 «СВІДКІВ», підпис від імені ОСОБА_2 та запис «ОСОБА_2.» в графі 11 «ПОЗИЧАЛЬНИК» у договорі, виконано однією кульковою ручкою. Тобто, можна припустити, що особа, яка проставила підпис в договорі від імені ОСОБА_2, також вписала прізвище свідка ОСОБА_5

Разом з тим, намір отримати позику у позивача та факт підписання договору позики і розписки особисто відповідачем підтверджується та не заперечується ним же у власних доводах та обґрунтування зустрічної позовної заяви.

Зокрема в матеріалах справи міститься заява відповідача ОСОБА_2, який підтверджує факт підписання договору позики та наявність його підпису на розписці (Том справи №1, а.с. 247).

Наведені обставини свідчать про те, що підпис відповідача в договорі та запис інформації про свідка виконано однією кульковою ручкою, тією ж особою та в той самий період часу. У судовому засіданні на запитання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 експерт підтвердив ту обставину, що підпис ОСОБА_5 і ОСОБА_2 виконані однією і тією самою кульковою ручкою (графи № 56-57 протоколу судового засідання від 09 лютого 2018 року, Том справи №2, а.с. 163).

Таким чином, з огляду на одночасне підписання договору відповідачем та здійснення запису інформації про свідка, участь ОСОБА_5 під час укладення договору не може піддаватися сумніву.

Не можуть бути прийнятими до уваги посилання представника відповідача на те, що дослідженню надавався екземпляр договору, який належить свідкові ОСОБА_5, оскільки як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2014 року відповідно до клопотання представника ОСОБА_1, попереднім складом суду додано до матеріалів справи копію договору позики, екземпляр якого належить свідку. Відповідно до змісту договору позики, він укладався у трьох екземплярах, один з яких знаходився у свідка. Таким чином, у розпорядження експертів надавався оригінал досліджуваного документу, копія якого містилася в матеріалах справи.

Також суд не приймає до уваги висновки експерта стосовно того, що підпис свідка в договорі ймовірно був виконаний пізніше за інші записи в договорі, оскільки дана обставина не встановлює наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення сторін.

Зі змісту висновку вбачається, що експертами не вдалося встановити точний період виконання досліджуваних підписів та записів у документі, а сам по собі висновок в цілому не підтверджує факту підроблення договору позики. Не знайшли свого підтвердження вказані обставини в ході надання пояснень керівником експертної групи в судовому засіданні. За змістом висновок експертів містить посилання на ймовірність тих чи інших подій, якими відповідач обґрунтовує свої вимоги, в той час як відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущення. Інших доказів, які б у сукупності з ймовірним висновком експертів могли підтвердити обставини на які посилається позивач за зустрічним позовом, суду не надано.

Не можуть також бути прийнятими до уваги посилання представника відповідача на те, що боргова розписка не містить обов'язкового реквізиту, а саме інформації у кого саме було отримано позику, що у свою чергу не може вважатись належним доказом перебування сторін у зобов'язальних правовідносинах, з огляду на наступне.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно-безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

В матеріалах справи наявна копія договору позики №б/н від 25 травня 2010 року, оригінал якого досліджено судом на відповідній стадії процесу, згідно п. 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 250 000 доларів США. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позивальником в момент передачі йому суми позики.

На виконання умов згаданого договору, відповідач склав власноручно написану розписку, оригінал якої також досліджений судом (Том справи №1 , а.с. 8).

Факт складення даної розписки відповідачем особисто підтверджений в ході розгляду справи, про що свідчить подана ним заява про визнання зазначеної обставини (Том справи №1, а.с. 247).

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не спростовано тієї обставини, що ним не отримувались кошти у борг від ОСОБА_1, оскільки дана обставина підтверджується договором позики, недійсність якого не встановлена судом, та розпискою позивача про отримання позики.

Приймаючи як належні та допустимі докази у справі договір позики та розписку, суд надає оцінку тій обставині, що дані документи складені в один і той же день 25 травня 2010 року, що додатково свідчить про реальність характеру договірних відносин між сторонами справи, а саме укладення договору позики та передання грошових коштів на виконання укладеного договору.

Не спростовують висновків суду посилання позивача за зустрічним позовом та його представника на те, що кошти за договором позичальником отримані не були, оскільки дії направлені на невиконання умов договору, передбачають інші правові наслідки ніж визнання його недійсним.

З огляду на встановлені судом обставини, досліджені докази, суд дійшов висновку, що дані, на які позивач посилається у зустрічному позові, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, відтак у задоволенні зустрічних вимог слід відмовити у зв'язку з їх недоведеністю.

Виходячи з наведеного, судом встановлено, що правовідносини, між сторонами виникають з договору позики, укладеного 25 травня 2010 року, згідно п. 1 якого позикодавець ОСОБА_1 передав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві суму позики до 25 листопада 2010 року та зобов'язався не пізніше 30-го числа поточного місяця виплачувати проценти в розмірі 16 % річних.

Окрім того, 25 травня 2010 року відповідач склав розписку про отримання коштів, таким чином підтвердивши факт їх отримання у повному обсязі, обов'язку їх повернути та сплачувати проценти за їх користування у сумі 3333 доларів США.

Взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми позики та сплати процентів відповідач не виконав.

Скориставшись своїм правом, передбаченим процесуальним законом, представник позивача за первісним позовом подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (Том справи №1, а.с. 230).

Обґрунтовуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог представник зазначив, що станом на 11 березня 2015 року був встановлений НБУ офіційний курс долару США по відношенню до гривні та дорівнював (1$ = 21,735710 грн.), відтак дана обставина є достатньою для збільшення розміру пред'явлених вимог.

Відповідно до фактичних обставин та підписаного відповідачем договору та складеної розписки від 25 травня 2010 року, ним було отримано від позивача суму позики у розмірі 250 000 доларів США. Згідно договору позики, вона була надана на умовах щомісячної сплати відповідачем відсотків в сумі еквівалентній 3 333 долари США.

Згідно встановленого НБУ офіційного курсу долара США вартість 1$ =21,735710 грн. Таким чином, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 250 000 х 21,735710 = 5 433 927 грн. 50 коп.

Крім того, згідно п. 3 договору позики позикодавець має право на отримання від позичальника процентів в розмірі 16% . Проценти виплачуються щомісяця не пізніше 30 числа. У разі часткового повернення позики проценти нараховуються на неповернуту суму позики.

Разом з тим, з моменту звернення до суду з даним позовом по день подання заяви про збільшення розміру позовних вимог відповідачем не сплачено суму основного боргу та відсотків за користування коштами, розмір яких передбачено умовами укладеного між сторонами договору.

Відповідно до наведених представником позивача розрахунків, правильність яких перевірена судом, сума боргу відповідача за нарахованими відсотками складає 4 170 424 грн. 15 коп. (191 869,70$ x 21,735710 грн.), яка таж підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Інші судові витрати пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позову - на позивача.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову, витрати, пов'язані з проведенням експертизи, суд покладає на позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2.

При цьому, у зв'язку із задоволенням первісних позовних вимог, суд покладає обов'язок на ОСОБА_2 відшкодувати ОСОБА_1 понесені останнім та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 3775 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 203, 207, 215, 1046,1047, 1051 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, ст.76-80, 141, ст.ст.263, 264, 266, 268, 273, ст.ст.352, 354, 355 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, м. Київ, АДРЕСА_4) заборгованість за договором позики у розмірі 9 604 351 грн. 65 коп. та ви трати у вигляді сплати судового збору у розмірі 3775 грн. 80 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Повне рішення суду складено 06 березня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя