Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 557/922/15-ц

провадження № 61-1157 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Сокуренка ЄвгенаСергійовича на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року у складі судді Чорноус Л. І. та рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Григоренко М. П., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно з кредитним договором № ROG0GA, укладеним 27 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 13 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення - 27 вересня 2020 року. Відповідно до умов цього договору відповідач зобов'язувалася щомісячно в строки, визначені умовами договору, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, а також погашення відсотків за користування коштами, сплачувати комісію, пеню та штраф у разі порушення умов договору. Оскільки відповідач своїх зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконувала, то утворилася прострочена заборгованість за кредитом, яка станом на 10 липня 2015 року становить 60 875,95 доларів США, що еквівалентно 1 329 530 грн 67 коп., із яких: 13 021,18 доларів США - заборгованість за кредитом; 14 615,19 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2 054 доларів США - заборгованість із комісії за користування кредитом; 28 275,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання; 11,45 доларів США - штраф (фіксована частина); 2 898,31 доларів США - штраф (процентна складова). Також посилається на те, що є рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 13 серпня 2010 року.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» остаточно просило стягнути з відповідача заборгованість згідно з розрахунком за період із 14 серпня 2010 року по 17 березня 2017 року в сумі 58 431,37 доларів США, із яких: 0,00 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 14 163,56 доларів США - заборгованість за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом; 2 054 доларів США - заборгованість за простроченою комісією; 39 422,54 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 9,27 доларів США - штраф (фіксована частина); 2 782,01 доларів США - штраф (процентна складова). Також просило стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та просив застосувати строк позовної давності.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 8 269,72 доларів США заборгованості за кредитним договором від 27 вересня 2007 року № ROG0GA, що еквівалентно 214 060 грн 05 коп., із яких: 6 269,72 доларів США - заборгованість за процентами та 2 тис. доларів США - заборгованість за пенею, комісією та штрафами. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 654 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі 6 269,72 доларів США у межах трирічного строку позовної давності, враховуючи рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 8 лютого 2011 року, яким стягнуто суму основного боргу за кредитним договором, а до суду з цим позовом банк звернувся 6 серпня 2015 року. Оскільки нарахована банком сума пені значно перевищує суму заборгованості відповідача, то суд, зважаючи на те, що остання є пенсіонером та інвалідом третьої групи довічно, дійшов висновку про зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій (неустойки) до 2 тис. доларів США.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено; скасовано рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року; у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягав відповідач, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

У грудні 2017 року представником ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренком Є. С. подано касаційну скаргу на вказані рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що правильність нарахування заборгованості за процентами не потребує повторного доказування, враховуючи положення частини третьої статті 61 ЦПК України та рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 8 лютого 2011 року, яким цю обставину встановлено. Посилається на статтю 536 ЦК України щодо нарахованих банком підвищених процентів за користування кредитними коштами, оскільки такі умови передбачені укладеним між сторонами кредитним договором. Вважає, що суд помилково відніс прострочену заборгованість за процентами до неустойки, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою є пеня та штрафи. Стосовно незаконності рішення суду апеляційної інстанції, то посилається на умови кредитного договору, а саме: пункти 2.3.3, 5.2, згідно з якими зміна умов договору, у тому числі строку виконання зобов'язання, здійснюється у порядку, передбаченому договором. Звертає увагу на те, що банк не направляв на адресу відповідача письмову вимогу про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, а тому термін повернення кредиту не був змінений. Оскільки умовами договору передбачено надання відповідачу кредиту на строк по 27 вересня 2020 року, то вважає, що позивач звернувся з цим позовом у межах строку позовної давності. Посилаючись на викладене, вважає, що суди порушили порядок, установлений для вирішення питання, допустили однобічність та неповноту судового розгляду, крім того, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; допущено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на вказану касаційну скаргу, яку вона вважає такою, що не містить правових підстав для скасування рішення апеляційного суду, яке, на її думку, є законним, обґрунтованим, ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права; судом повно та всебічно досліджено всі обставини справи; висновки суду відповідають обставинам справи. Посилаючись на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 8 лютого 2011 року, вважає, що позивач скористався правом дострокового повернення всієї суми кредиту та відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. Таким чином, звернувшись у 2015 році до суду з цим позовом, банк пропустив установлений законом строк позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову, а тому рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними та необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 15 листопада 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 вересня 2007 року № ROG0GA (справа № 2-64/11). Рішення суду в зазначеній справі ухвалено 8 лютого 2011 року, а 24 травня 2011 року видано виконавчий лист

Крім того, 7 листопада 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок АДРЕСА_1 яким забезпечено кредитні зобов'язання ОСОБА_3 за договором від 27 вересня 2007 року № ROG0GA (справа 17031/1829/2012). Рішення суду в цій справі ухвалено 17 січня 2013 року, а 24 травня 2013 року на виконання рішення суду видано 2 виконавчі листи.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Крім того, пред'явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно виходив із того, що, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Зважаючи на те, що із позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитом банк звернувся 15 листопада 2010 року (справа №2-64/11), а до суду з цим позовом - 6 серпня 2015 року, апеляційний суд правильно вважав, що банком пропущено трирічний строк позовної давності, на застосуванні якої наполягала відповідач ОСОБА_3

При цьому апеляційний суд правильно виходив із того, що поданий банком позов до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 17031/1829/2012) не перериває перебігу строку позовної давності.

Апеляційний суд правильно відхилив доводи представника банку про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки строк виконання зобов'язань за договором до 27 вересня 2020 року, зазначивши, що банком змінено в односторонньому порядку строк виконання зобов'язання в повному обсязі пред'явленням позову до позичальника 15 листопада 2010 року, і з того часу розпочався строк позовної давності для банку, як щодо заборгованості за кредитом, так і щодо щомісячних платежів за ним.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи стосовно незаконності рішення місцевого суду є безпідставними, враховуючи, що апеляційним судом обгрунтовано скасоване рішення суду першої інстанції.

Посилання на умови кредитного договору, а саме: пункти 2.3.3, 5.2, а також те, що банк не направляв на адресу відповідача письмової вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, а тому термін повернення кредиту не був змінений, крім того, умовами договору передбачено надання відповідачу кредиту на строк по 27 вересня 2020 року, тому позивач звернувся з цим позовом у межах строку позовної давності, є помилковими, зважаючи на вищевказане рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 8 лютого 2011 року, згідно з яким банком змінено в односторонньому порядку строк виконання зобов'язання в повному обсязі шляхом пред'явлення позову до позичальника 15 листопада 2010 року, і з того часу розпочався строк позовної давності для банку, як щодо заборгованості за кредитом, так і щодо щомісячних платежів за ним.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Підстав для висновків, що суд порушив порядок, установлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, крім того, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; допущено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - СокуренкаЄвгена Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик