Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1137/18 Головуючий у 1-й інстанції: Білоусова О.М.
Є.У.№ 310/7579/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом. Зазначала, що сторони з серпня 2003 р. по вересень 2007 р. перебували у шлюбі, мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач життям дитини не цікавиться, не спілкується з ним, турботу не проявляє, участі в утриманні і вихованні сина не приймає, має заборгованість зі сплати аліментів на суму 37 156,02 грн., просила суд на підставі ст.ст.164 ч.1 п.2, 192 СК України позбавити відповідача батьківських прав, збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на утримання дитини, до 1/3 частки всіх видів доходів батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилися її пояснення про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обовязків. Після розірвання шлюбу відповідач ніякої участі у вихованні сина не приймає, матеріально дитину не забезпечує, має значну заборгованість зі сплати аліментів. У 2014 році після її переїзду із м. Горловки, Донецької області, до м. Бердянська відповідач ніякої допомоги їй не надає, життям сина не цікавиться.

В засіданні апеляційного суду, яке проходило в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_3 підтримала свою апеляційну скаргу і просила про її задоволення. Пояснила, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям. Необхідність позбавлення відповідача батьківських прав виникла у звязку із неможливістю отримання його згоди на виїзд дитини за межі України.

Відповідач ОСОБА_4, який згідно матеріалів справи зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто на території, яка на теперішній час органами державної влади не контролюється, і поштовий звязок з якою з липня 2014 року відсутній, в судове засідання апеляційного суду не зявився. Інформація про час і місце судового засідання була розміщена на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) на сторінці апеляційного суду Запорізької області у розділі «Інформація для учасників процесів (зона АТО)».

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї разом з батьком або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 3 СК України передбачено, що дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини.

В частині ІІ ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено: Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні їй для її благополуччя, беручі до уваги права і обовязки її батьків, опікунів і інших осіб, які відповідають за нею за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Бережливе ставлення до батьківських прав, намагання зберегти їх до громадянина і його дитини пояснює важливу обставину, мається на увазі, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші способи впливу виявились безрезультатними.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2003 р. по 04.09.2007 р., (а.с.9), є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області №2-1867/2007 р. від 14.09.2007 р. з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12.07.2007р. (а.с.10).

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеним державним виконавцем Микитівського ВДВС Горлівського МУЮ Донецької області за виконавчим листом, виданим на виконання вищевказаного судового рішення, станом на 20.02.2013 р. заборгованість ОСОБА_4 з0і споати аліментів становила 37 156, 02 грн. (а.с.12-14).

Відомостей щодо стану виконання судового рішення станом на жовтень 2017 року матеріали справи не містять.

Дитина проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні, що підтверджується копією акту обстеження умов проживання (а.с. 53).

Зареєстрованим місцем постійного проживання позивачки і її малолітнього сина є м.Горлівка, Донецької області (а.с.5).

Позивачка з 04.08.2014 року має статус вимушеного переселенця, яка прибула на територію Запорізької області з Донецької області (а.с.6).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснювали у суді, що за весь час проживання ОСОБА_3 в м. Бердянську жодного разу ОСОБА_4 не бачили, в школу до сина він не приходить, життям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради №01-7596/47 від 01.12.2017 р. позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_6 є доцільним ( а.с.50-52).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції у відповідності до ч.6 ст.19 СК України обгрунтовано не погодився з висновком органу опіки і піклування, так як він складений лише на підставі акту обстеження умов проживання та довідки про результати бесіди, проведеної з дитиною. Висновок не містить жодних об'єктивних даних стосовно суті питання та даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання сина, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дитини.

Суд першої інстанції правильно зазначив у своєму рішенні, що думка дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав, як на те акцентує представник органу опіки та піклування, сама по собі не може бути достатньої підставою для позбавлення особи гарантованих Конституцією України батьківських прав.

Крім того, вирішальним у вказаній справі повинно бути питання щодо того, чи вжито органом влади необхідних дій і заходів для сприяння налагодженню відносин малолітньої дитини з батьком ОСОБА_4, який проживає в м.Горлівка не території, яка на теперішній час органами державної влади не контролюється, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України»).

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

З урахуванням вищевказаного судом першої інстанції правильно відмовлено у позбавленні відповідача батьківських прав.

По справі відсутності докази того, що відповідач, який знаходиться на непідконтрольній Україні території, навмисно ухиляється від виконання своїх обовязків щодо виховання малолітнього сина, не надано до матеріалів справи і характеристик відповідача, які б характеризували його з негативної сторони за вказаним в позові його місцем проживання.

Суд першої інстанції, дотримуючись як вимог Сімейного кодексу України, так і вимог Декларації прав дитини, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у частині позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом, а позивачкою не надано суду переконливих доказів про те, що відповідач умисно систематично ухиляється від виконання своїх обовязків, тобто свідомо нехтує своїми батьківськими обовязками.

Даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, справа не містить.

Неможливість позивачки виїхати разом з дитиною за межі України без письмового дозволу ОСОБА_4 не є достатньою підставою для позбавлення останнього батьківських прав.

Доводи позивачки в апеляційній скарзі про неповне зясування обставин справи, неналежну оцінку доказам у справі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд повно та всебічно перевірив доводи та заперечення сторін, доказам у справі дав оцінку відповідно до ст. 89 ЦПК України.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачкою апеляційному суду не надано.

Доводів щодо незаконності судового рішення в частині відмови у позові про збільшення розміру аліментів апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 по цій справі залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: