Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 464/7979/15-ц

провадження № 61-5448св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2016 року у складі судді Ванівського О. М.,

встановив :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року справу № 464/7979/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 464/7979/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору від 22 березня 2013 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 57 770 грн зі сплатою 2,5 % річних та терміном повернення у строки, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

На забезпечення виконання зобов'язань 11 лютого 2015 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, за яким останній поручився за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором у межах 50 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 10 серпня 2015 року утворилася заборгованість на загальну суму 69 213 грн 34 коп., яку публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» просить стягнути з ОСОБА_3 Крім того, відповідно до договору поруки просить стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 50 грн.

Заочним рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 11 листопада 2016 року у складі судді Радченко Е. А. позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2013 року в розмірі 69 163 грн 34 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 березня 2013 року в розмірі 50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього та поручителя.

Не погордившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто з підстав, передбачених статтею 121 ЦПК України.

Апеляційний суд виходив із того, що заявнику необхідно було сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги, однак у наданий строк вона недоліків не усунула.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та ухвалити законне судове рішення, обґрунтовуючи її порушенням судом норм процесуального права.

У скарзі вказує, що, повертаючи їй апеляційну скаргу у зв'язку з несплатою судового збору, суд не звернув увагу на те, що вона є особою з інвалідністю 2 групи і відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати.

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» подало заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Зазначало, що доводи відповідача про те, що вона є особою з інвалідністю, нічим не підтверджені, документи з цього приводу нею не надано.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_3, визнаючи її неподаною та повертаючи, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заявник у наданий їй строк не усунула недоліків апеляційної скарги, зокрема не сплатила судовий збір за її подання.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов із порушенням вимог процесуального закону.

Згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 121, 297 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без додержання вимог статті 295 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення її без руху, про що повідомляє відповідну особу і надає строк для виправлення недоліків. Якщо особа у встановлений строк виправить недоліки, скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше скарга вважається неподаною та повертається суб'єкту звернення.

Відповідно до статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Можливість (право) оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), № 28249/95, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами, у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Встановлено, що ухвалою судді апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без руху та надано п'ятиденний строк із дня отримання нею копії ухвали для сплати судового збору у передбаченому законодавством розмірі.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого ОСОБА_3 29 березня 2013 року, остання є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про сплату судового збору» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю I та II груп.

Проте суд апеляційної інстанції на вказані вимоги нормативних актів уваги не звернув, покладаючи на відповідача обов'язок зі сплати судового збору та повертаючи апеляційну скаргу, не врахував, що вона є звільненою від сплати судового збору, як особа з інвалідністю другої групи, тому висновок щодо неусунення ОСОБА_3 недоліків є помилковим.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 389, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило