Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 753/18154/15-ц

провадження № 61-2763 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Позняківський»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» (далі - ТОВ «Рада 2») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Позняківський» (далі - ОСББ «Позняківський»), про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Позов мотивовано тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, із яким 15 серпня 2011 року укладено договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, надання комунальних послуг, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання вносити передбачену договором плату за послуги не пізніше 20 числа наступного місяця, який слідує за розрахунковим. За період із 1 березня по 31 травня 2015 року внаслідок несплати належним чином за надані послуги, передбачені договором, у відповідача утворився борг у розмірі 899 грн 79 коп., який підлягає стягненню з урахуванням вимог статті 625 ЦК України, а саме: інфляційні втрати у сумі 249 грн 38 коп., 3 % річних - 13 грн 53 коп.

Відповідач ОСОБА_3 позову не визнав, пославшись на те, що у листопаді 2014 року у будинку АДРЕСА_1 було створене ОСББ «Позняківський», членом якого стала ОСОБА_4 На виконання рішення загальних зборів ОСББ «Позняківський» у лютому 2015 року відповідач подав позивачу заяву про розірвання договору з 1 березня 2015 року. Позивач відмовив у розірванні договору, проте така відмова є нікчемною, оскільки ТОВ «Рада 2» не є його стороною. Крім того, ТОВ «Рада 2» не є правонаступником ТОВ «Рада» в частині надання житлово-комунальних послуг для будинку відповідача, оскільки належних доказів прийняття прав та обов'язків за договором від 15 серпня 2011 року позивачем не надано. Зазначив, що із березня 2015 року позивач не надає відповідачу послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а тому підстави для стягнення заборгованості відсутні.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Рада 2» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позов недоведено належним чином, враховуючи, що договірні відносини між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_3 розірвано за ініціативою споживача відповідно до положень частини шостої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і розірвання договору позивачем не оспорено; послуги з утримання будинку з 1 березня 2015 року відповідачу надавалися ОСББ «Позняківський» і були ним оплачені. Крім того, суд виходив із того, що за наявності між ТОВ «Рада 2» та ОСББ «Позняківський» спору щодо підставності набуття останнім грошових коштів від споживачів житлово-комунальних послуг, він може бути вирішений у порядку господарського судочинства. Оскільки позовні вимоги про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат є похідними від вимоги про стягнення основного боргу, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 6 вересня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Рада 2» задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року скасовано, позов ТОВ «Рада 2» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Рада 2» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 899 грн 79 коп., інфляційні втрати в сумі 249 грн 38 коп., 3 % річних у сумі 13 грн 53 коп., судовий збір: 1 218 грн та 1 339 грн 80 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду про неврахування наданих позивачем доказів на підтвердження виконання ним зобов'язань за договором у спірний період суперечать нормам процесуального права, а саме: статтям 57, 58, 212 ЦПК України. Натомість апеляційний суд вважав, що саме відповідач не надав доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, а саме: актів-претензій до позивача з приводу невиконання ним умов договору у період із 1 березня по 31 травня 2015 року. У зв'язку з цим апеляційний суд вважав такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, посилання відповідача на те, що з 1 березня 2015 року позивачем не надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Крім того, апеляційний суд виходив із того, що підставою для розірвання договору відповідачем не було порушення зобов'язань з боку позивача, а тому підстав для застосування норм статті 615 ЦК України та норм Закону України «Про захист прав споживачів» для розірвання договору, укладеного з позивачем, відповідач не мав. За таких обставин відповідно до статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відповідача, проте матеріали справи не містять відомостей про звернення відповідача до суду з приводу розірвання договору, укладеного з позивачем 15 серпня 2011 року, не було встановлено цієї обставини і судом першої інстанції, а тому висновок суду першої інстанції про припинення договору між сторонами не ґрунтується на нормах матеріального права і є безпідставним. Апеляційний суд дійшов висновку, що позивач мав законні підстави для пред'явлення до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги, розмір яких відповідачем не оспорювався, вказані нарахування здійснені відповідно до вимог чинного законодавства, тому апеляційний суд визнав їх правильними. При цьому доводи відповідача про те, що позивач не є власником будинку та не є балансоутримувачем, апеляційний суд вважав такими, що не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до укладеного між сторонами договору позивач був управителем будинку.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 вересня 2016 року, яке заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд неправильно встановив факт управління будинком, оскільки зазначення в назві договору слова «управління» не є правовою підставою для визначення ТОВ «Рада 2» управителем будинку. Посилається на те, що ТОВ «Рада 2» є обслуговуючою організацією зазначеного житлового будинку, який після введення в експлуатацію, позивачу на баланс та в управління не передавався, тобто позивач є лише виконавцем послуг, а не балансоутримувачем чи управителем будинку. При цьому сам позивач не заперечував того, що він не є ні балансоутримувачем, ні управителем будинку. Посилаючись на викладене, вважає, що апеляційний суд незаконно застосував норми матеріального права, а саме: частину першу статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім того, посилається на факт припинення між сторонами у справі договірних відносин, оскільки договір між ними розірвано 1 березня 2015 року на підставі частини першої статті 652 ЦК України у зв'язку з істотною зміною обставин, а тому апеляційний суд помилково застосував норми статті 651 ЦК України. Крім того, зазначив, що на виконання умов договору, укладеного із ОСББ «Позняківський», він повністю оплатив надані послуги з 1 березня по 31 травня 2015 року, про що у справі є відповідні платіжні доручення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Верховному Судупередано вищевказану цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом установлено, що трикімнатна квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу від 13 липня 2011 року.

15 серпня 2011 року між ТОВ «Рада» та ОСОБА_3 укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, предметом якого визначено забезпечення підприємством обслуговування та ремонту житлового будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до умов цього договору підприємство зобов'язалося забезпечити виконання комплексу робіт із утримання будинку, прибудинкової території, створення необхідних умов мешкання в будинку, надання співвласнику комунальних та інших послуг згідно з чинними розцінками і тарифами, ведення особистого рахунку співвласника тощо, а співвласник зобов'язався щомісячно, не пізніше 25-го числа поточного місяця вносити на рахунок підприємства плату за надані послуги пропорційно загальній площі квартири.

Згідно з умовами, визначеними у пункті 2.2.5 договору, наслідком несвоєчасного внесення співвласником плати за надані послуги є сплата пені із розрахунку 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до положень пунктів 5.10, 5.11 договору термін його дії складає три роки, але його дія автоматично продовжується на наступний термін, якщо жодна зі сторін у письмовій формі не заявить про його перегляд за один місяць до закінчення його дії.

За таких обставин суд вважав, що сторони уклали договір про надання житлово-комунальних послуг, який ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Також установлено, що до 1 березня 2015 року ТОВ «Рада 2» забезпечувало виконання комплексу робіт із утримання будинку АДРЕСА_1 в м. Києві і його прибудинкової території.

Ні ТОВ «Рада», ні ТОВ «Рада 2» не були балансоутримувачами будинку АДРЕСА_1, що не заперечується представником позивача.

28 листопада 2014 року мешканці зазначеного будинку прийняли рішення про створення ОСББ «Позняківський», яке набуло статусу юридичної особи 10 грудня 2015 року.

На підставі рішення загальних зборів членів ОСББ «Позняківський» актом від 28 лютого 2015 року будинок АДРЕСА_1 в м. Києві прийнято на баланс об'єднання.

Згідно з прийнятим рішенням ОСББ «Позняківський» повідомило ТОВ «Рада 2» про розірвання з ним попередніх відносин щодо обслуговування будинку АДРЕСА_1.

За таких обставин місцевий суд правильно виходив із того, що на теперішній час балансоутримувачем та управителем будинку АДРЕСА_1 в м. Києві є ОСББ «Позняківський», яке виступило колективним споживачем (замовником) певних житлово-комунальних послуг, що підтверджується наданими третьою особою договорами на виконання робіт із технічного обслуговування ліфтового обладнання, про надання послуг із вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, про оренду майна та актами виконаних робіт.

Листом від 12 лютого 2015 року ОСОБА_3 повідомив позивача про намір розірвати договірні відносини, а 1 березня 2015 року уклав договір відносин власників житлових приміщень та управителя з ОСББ «Позняківський» № 15/03/026-103.

Починаючи з 1 березня 2015 року ОСОБА_3 оплачує на користь ОСББ «Позняківський» відповідні рахунки щодо надання останнім житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, а стаття 20 цього Закону зобов'язує споживача своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території пропорційно до загальної площі займаної квартири.

Частиною шостою статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» установлено, що у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

За приписами статті 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Тарифи на житлово-комунальні послуги формуються відповідно до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядку формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядку розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію,Порядку встановлення роздрібних цін на природний газ для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Рада-2» як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що в період із березня по травень 2015 року ОСОБА_3 надавалися експлуатаційні послуги (послуги з утримання будинку та прибудинкової території), вартість яких він на порушення умов договору не оплатив, що спричинило утворення заборгованості в сумі 899 грн 79 коп.

Однак, розглядаючи вказаний позов ТОВ «Рада-2», місцевий суд виходив із того, що договірні відносини між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_3 розірвано за ініціативою споживача відповідно до положень частини шостої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і розірвання договору позивачем не оспорено.

Також суд виходив із того, що відповідачем та третьою особою надано докази на підтвердження того, що з березня 2015 року послуги з утримання будинку та прибудинкової території відповідачу надавалися ОСББ «Позняківський» на підставі договору від 1 березня 2015 року.

При цьому надані позивачем акти виконаних робіт на підтвердження доводів про надання ТОВ «Рада 2» житлово-комунальних послуг у вищевказаний період, суд відхилив як такі, що не мають значення для вирішення справи, оскільки судом установлено, що договірні відносини між сторонами розірвано. Також суд зазначив, що за наявності між ТОВ «Рада 2» та ОСББ «Позняківський» спору щодо підставності набуття останнім грошових коштів від споживачів житлово-комунальних послуг, він може бути вирішений у порядку господарського судочинства.

Виходячи з викладеного, правильним, законним та обґрунтованим є висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та у зв'язку з цим відсутністю підстав для задоволення похідних позовних вимог про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, на порушення вимог статей 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, апеляційний суд помилково вважав, що висновки місцевого суду про неврахування наданих позивачем доказів на підтвердження виконання ним зобов'язань за договором у спірний період суперечать нормам процесуального права, а саме: статтям 57, 58, 212 ЦПК України, оскільки, як правильно вважав місцевий суд, ці докази не мають значення для вирішення справи за встановлених обставин про розірвання договірних відносин між сторонами.

При цьому апеляційний суд неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а саме: помилково застосував норму статті 651 ЦК України, у той час як застосуванню підлягав спеціальний закон - Закон України Про житлово-комунальні послуги», згідно з частиною шостою статті 26 якого у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Так, у зв'язку з утворенням на підставі рішення мешканців будинку АДРЕСА_1, в якому знаходиться квартира відповідача, ОСББ «Позняківський», яке з березня 2015 року почало надавати послуги з утримання будинку та прибудинкової території, зникла потреба в отриманні послуги позивача, тому відповідач як споживач відмовився від користування послугою позивача, про що повідомив останнього, таким чином, укладений між ними договір розірвано, що правильно вважав місцевий суд.

Крім того, відповідачем і третьою особою надано докази на підтвердження того, що з березня 2015 року послуги з утримання будинку та прибудинкової території відповідачу надавалися ОСББ «Позняківський» на підставі договору від 1 березня 2015 року. У зв'язку з цим апеляційний суд безпідставно виходив із того, що саме відповідач не надав доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, а саме: актів-претензій до позивача з приводу невиконання ним умов договору у період із 1 березня по 31 травня 2015 року. При цьому апеляційний суд залишив поза увагою, що листом від 12 лютого 2015 року ОСОБА_3 повідомив позивача про намір розірвати договірні відносини, а 1 березня 2015 року уклав договір відносин власників житлових приміщень та управителя з ОСББ «Позняківський» № 15/03/026-103; починаючи з 1 березня 2015 року ОСОБА_3 сплачує на користь ОСББ «Позняківський» відповідні рахунки щодо надання останнім житлово-комунальних послуг.

Разом із тим апеляційний суд не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що позивач не є ні власником будинку, ні його балансоутримувачем, оскільки, як установив місцевий суд, на теперішній час балансоутримувачем та управителем будинку АДРЕСА_1 в м. Києві є ОСББ «Позняківський», яке виступило колективним споживачем (замовником) певних житлово-комунальних послуг, що підтверджується наданими третьою особою договорами на виконання робіт із технічного обслуговування ліфтового обладнання, про надання послуг із вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, про оренду майна та актами виконаних робіт.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, оскільки касаційну скаргу задоволено, скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення місцевого суду, то з ТОВ «Рада 2» підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 1 461 грн 60 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 вересня 2016 року скасувати, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 1 461 грн 60 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик