Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/12111/12-ц

провадження № 61-1315 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

треті особи: Акціонерний комерційний банк «Аркада», орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О. І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леончук І. А., ОСОБА_14, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 липня 2015 року у складі судді Борденюка В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2003 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що, перебуваючи у шлюбі зі ОСОБА_4, вона придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі інвестиційної угоди про інвестування житлового будівництва, укладеної 1 березня 1999 року між нею та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. Оплата вартості квартири була здійснена за рахунок кредиту в розмірі 65 554 грн, що був отриманий відповідно до кредитної угоди про інвестування в житлове будівництво від 5 травня 1999 року, укладеної між нею та Акціонерним комерційним банком «Аркада» (далі - АКБ «Аркада»), за умовами якої вона зобов'язалася повернути кошти до 1 січня 2030 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаною кредитною угодою 5 травня 1999 року між нею та АКБ «Аркада» укладено договір застави. Під час перебування в шлюбі зі ОСОБА_4 за вказаною угодою сплачено 28 034 грн 48 коп. У подальшому після розлучення вона сплачувала кошти на погашення кредиту самостійно.

Посилаючись на викладене та з урахуванням змін до позовних вимог, ОСОБА_3 остаточно просила поділити кошти, виплачені за вказану квартиру під час перебування сторін у шлюбі, виділити їй та відповідачу по 14 017 грн 24 коп., стягнути з неї на користь ОСОБА_4 у рахунок його частки у вказаному спільному майні кошти в розмірі 14 017 грн 24 коп.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, вказуючи на те, що з липня 1993 року до 7 травня 2003 року перебував у шлюбі зі ОСОБА_3 Під час шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_2, яка є їхньою спільною сумісною власністю, хоча й оформлена на ОСОБА_3 Він погоджується укласти окрему кредитну угоду про повернення ним 1/2 частини невиплаченого кредиту.

Посилаючись на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_4 просив поділити спільне майно подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2003 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Проведено поділ спільного майна подружжя, виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 14 017 грн 24 коп. кожному та стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у рахунок його частки в спільному майні кошти в розмірі 14 017 грн 24 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 червня 2004 року у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 на вищезазначені судові рішення відмовлено.

У листопаді 2004 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року у зв'язку із нововиявленими обставинами.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 1 липня 2005 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2005 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2003 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 червня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року справу направлено за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.

Під час нового розгляду справи ОСОБА_4 неодноразово уточнював та доповнював зустрічну позовну заяву та остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений від 15 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; витребувати квартиру з володіння ОСОБА_15 та повернути у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3; у порядку поділу майна визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на квартиру, по 1/2 частини за кожним; виселити ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 без надання іншого житлового приміщення.

Третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_15 звернулася до суду із зустрічним позовом та, уточнивши свої вимоги, просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 липня 2015 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_4 в особисту власність 1/2 частини від грошових коштів у сумі 81 тис. грн, яка становить 40 500 грн. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 40 500 грн. Вирішено питання щодо судових витрат. У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Закрито провадження у справі в частині зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що спільний грошовий вклад подружжя в квартиру перетворився в нову річ із таким же правовим статусом - спірну квартиру, тому позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. Відчуживши ОСОБА_5 за 81 тис. грн квартиру, ОСОБА_3 набула у володіння зазначені кошти, які у зв'язку з переходом права власності на квартиру до нового власника стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягають виділенню в порядку поділу спільного майна подружжя. При цьому суд дійшов висновку, що ОСОБА_15 є добросовісним набувачем спірної квартири, не знала і не могла знати про можливе порушене право ОСОБА_4

Останнім судовим рішенням суду апеляційної інстанції - ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 6 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам надав належну оцінку та дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3, обґрунтовано відмовивши в задоволенні первісного позову. Висновки суду щодо необхідності часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 апеляційний суд вважав такими, що ґрунтуються на вимогах закону і зібраних у справі доказах, тому суд правильно в порядку поділу спільного майна подружжя виділив ОСОБА_4 в особисту власність 1/2 частини від грошових коштів у сумі 81 тис. грн, яка становить 40 500 грн, стягнувши цю суму зі ОСОБА_3, та відмовив у задоволенні решти зустрічних позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано, зокрема тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 369 ЦК України. Суди залишили поза увагою його доводи щодо недобросовісності дій ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 при укладенні спірних договорів купівлі-продажу квартири, та не надали оцінки наявним у справі доказам цих обставин. Вважає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено зловмисну угоду, що виразилася в продажі квартири за відсутності згоди на те її співвласника та за явно заниженою ціною (більш як у п'ять разів менша ринкової). Судами не перевірено його доводів щодо реальної вартості квартири. На його думку, в оскаржуваних судових рішеннях суди змінили зміст позовних вимог, заявлених ОСОБА_3 Посилається на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не можна вважати добросовісними набувачами спірного майна, оскільки на час укладення договорів купівлі-продажу квартири вони знали (могли знати) про те, що квартира належала на праві спільної сумісної власності йому та ОСОБА_3, і що він не надавав своєї згоди на відчуження цієї квартири. Стягнувши на користь відповідача отримані позивачем за договором купівлі-продажу грошові кошти у сумі 81 тис. грн, суд не зазначив будь-якої норми матеріального права. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, вказує, що суд за власною ініціативою вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_3, яка не заявляла вимог про розподіл грошових коштів у сумі 81 тис. грн, отриманих при продажі вказаної квартири. Крім того, суд не встановив, чи згоден він на отримання компенсації вартості частки у праві власності на квартиру та чи внесена необхідна сума компенсації на депозитний рахунок суду, що призвело до неправильного вирішення справи. Разом із тим, виходячи за межі його вимог, суд із власної ініціативи не призначив експертизу для з'ясування дійсної вартості квартири і не роз'яснив йому право на заявлення такого клопотання та наслідки не вчинення цієї процесуальної дії. Також вважає, що за межами розгляду суду залишилися його позовні вимоги про виселення.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час ухвалення судових рішень) щодо законності та обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд на підставі наявних у справі доказів вважав установленим факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали співвласниками спірної квартири АДРЕСА_2 як подружжя, оскільки квартиру придбано в шлюбі та за спільні кошти.

Також установлено, що згідно з договором купівлі-продажу спірної квартири від 15 грудня 2004 рокуОСОБА_3без згоди співвласника ОСОБА_4 продала вказану квартиру ОСОБА_5

23 серпня 2006 року ОСОБА_5 відчужив квартиру ОСОБА_6 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І. за реєстровим № 3-442.

На час розгляду справи в спірній квартирі зареєстровані та проживають власник ОСОБА_15, а також ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_11

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що на обгрунтування зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 15 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; витребування квартири з володіння ОСОБА_15 та повернення її у власність ОСОБА_3 і ОСОБА_17, та виселення зі спірної квартири сім'ї власника ОСОБА_15, ОСОБА_4 не надав суду належних та переконливих доказів того, що сторони вказаного правочину діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_5 знав чи за обставинами справи не міг не знати про наявність перешкод для вчинення правочину, що спірна квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_3, яка укладає договір, не отримала згоди на це другого з подружжя.

За таких обставин суд правильно вважав, що за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_5 набув право власності на спірну квартиру; добросовісно реалізовуючи свої цивільні права, ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу в законний спосіб набула право власності на вказану квартиру, придбавши її в попереднього власника ОСОБА_5

Посилаючись на викладене, суд дійшов обгрунтованого висновку, що й нинішній власник квартири - ОСОБА_6 також не знала і не могла знати про можливе порушення цивільного права ОСОБА_4 при укладенні вказаного договору купівлі-продажу, а тому вона є добросовісним набувачем спірної квартири.

При цьому суд правильно вважав, що та обставина, що ОСОБА_3 відчужила квартиру без згоди ОСОБА_4 не свідчить про те, що майно вибуло з володіння власника не з його волі, оскільки відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Таким чином, правильними, законними та обгрунтованими є висновки судів про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 гружня 2004 року, витребування квартири з володіння ОСОБА_15 та повернення її у власність ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також виселення зі спірної квартири сім'ї ОСОБА_15

Крім того, на обгрунтування своїх висновків суд правильно керувався наступним.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Установивши, що за відчуження ОСОБА_3 спірної квартири, яка була об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2004 року, вона набула у володіння 81 тис. грн, які були сплачені ОСОБА_5 за вказану квартиру, суд правильно вважав, що з моменту переходу права власності на спірну квартиру до наступного власника, який є добросовісним набувачем, об'єктом спільної сумісної власності подружжя стали вказані грошові кошти.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_4 підлягає виділенню в особисту власність 1/2 частини грошових коштів у сумі 81 тис. грн, отриманих від продажу квартири, що становить 40 500 грн, і підлягає стягненню зі ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Зокрема, апеляційний суд правильно вважав безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що спірну квартиру продано ОСОБА_5 за заниженою вартістю, зазначивши, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, на теперішній час є чинним, а обумовлена сторонами цього договору ціна квартири, не спростована ОСОБА_4 у встановленому законом порядку.

У зв'язку з цим безпідставними є аналогічні за змістом доводи касаційної скарги ОСОБА_4

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд неправильно застосував положення частини другої статті 369 ЦК України, а, стягнувши на користь відповідача отримані позивачем за договором купівлі-продажу грошові кошти у сумі 81 тис. грн, суд не зазначив будь-якої норми матеріального права, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які є достатньо повними та обґрунтованими, містять норми матеріального права, які правильно застосовані судами, враховуючи характер спірних правовідносин. Те саме стосується доводів щодо меж позовних вимог як первісного, так і зустрічного позовів.

Доводи касаційної скарги щодо недобросовісності дій ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу квартири; ненадання судами оцінки наявним у справі доказам; несприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема в частині призначення у справі експертизи, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик