Постанова

іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 640/19896/13-ц

провадження № 61-884св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

ПогрібногоС. О.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2016 року у складі судді Попрас В. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 червня 2016 року у складі колегії суддів: Швецової Л. А., Малінської С. М., Сащенка І. С.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом, який 10 вересня 2015 року було уточнено, в якому просило визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 іпотекодавцями та звернути стягнення на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 1 жовтня 2007 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було укладено генеральну кредитну угоду №703, відповідно до умов якої було укладено три кредитні договори №010-2/07/1-1071-07 від 1 жовтня 2007 року, кредитний договір №010-2/07/1-1320-07 від 14 грудня 2007 року та кредитний договір № 010-2/07/1-0098-08 від 7 лютого 2008 року. У забезпечення виконання зобов'язань укладено договори іпотеки, а саме: договір іпотеки № 703/1-07 від 1 жовтня 2007 року, укладений між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, згідно якого в іпотеку банку надано майно, а саме: нежитлова будівля в літ. «А-2», загальною площею 1 354,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, до якого 1 жовтня 2007 року було внесено істотні зміни та змінено предмет іпотеки на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю в літері «А-3», загальною площею 1 490,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; договір іпотеки № 12/07-01/0219 від 30 квітня 2009 року, укладений між банком та ОСОБА_7, згідно якого в іпотеку банку надано нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира № 11, загальною площею 43,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У січні 2012 року ОСОБА_7перестав сплачувати кредити та нараховані проценти, в зв'язку з чим банком на його адресу було направлено відповідні вимоги про погашення сум заборгованості за кредитними договорами.

Постановою господарського суду Харківської області від 24 липня 2012 pоку у справі №5023/1668/12 фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційні процедури, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Самойленко О. М.

18 травня 2012 року Самойленко О. М. було здійснено відповідачу ОСОБА_5 продаж майна: нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_2 та однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Укладено два договори купівлі-продажу між Самойленко О. М., як ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_7,та ОСОБА_5

Надалі власником нежитлової будівлі в літері «А-3» загальною площею 1 490,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, став відповідач ОСОБА_6.

Враховуючи зазначене вище, посилаючись на частину третю статті 9 Закону України «Про іпотеку», позивач зазначив, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Відповідно до пункту 3.1.5. договорів іпотеки ПAT «Райффайзен Банк Аваль» має право звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його у випадку та/або будь-якого припинення його діяльності як фізичної особи-підприємця. Зважаючи на реалізацію, що була проведена Самойленко О. М., як ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_718травня 2012 року набувачем майна стала ОСОБА_5, а надалі ОСОБА_6.Тому до останніх перейшли всі права на нерухоме майно та, відповідно, обов'язки іпотекодавця, оскільки згідно статтею 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для відповідачів, які мають бути визнані судом іпотекодавцем у відповідності до положень чинного законодавства.

Станом на 15жовтня 2013 року заборгованість ОСОБА_7 за кредитним договором №010-2/07/1-1071-07 від 1 жовтня 2007 року становить 602 038,18 доларів США, що за курсом Національного банку Українискладає 4 812 091,17 грн, заборгованість ОСОБА_7 за кредитним договором №010-2/07/1-0098-08 від 7 лютого 2008 року становить 216 075,53 доларів США, що за курсом Національного банку Українискладає 1 727 091,71 грн,заборгованість ОСОБА_7 за кредитним договором №010-2/07/1-1320-07 від 14 грудня 2007 року становить 384 917,53 доларів США, що за курсом Національного банку Українискладає 3 076 645,82 грн, тому банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «РайффайзенБанкАваль» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно, яке було предметом іпотеки за договорами іпотеки, укладеними між банком і боржником ОСОБА_7, є таким, яке відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника з припиненням обтяжень. Його відчуження відбулося з прилюдних торгів у порядку виконання рішення господарського суду Харківської області, що на час проведення торгів набрало чинності та було обов'язковим для виконання.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погодившись з рішенням суду першої інстанції апеляційний суд зазначив, що неправомірність набуття права власності ОСОБА_6 судом не встановлена та ніким не оспорюється. Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки перехід права власності на предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_5 з арбітражним керуючим Самойленко О. М., відбувся на об'єкт нерухомого майна не обтяженого іпотекою відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а тому, відповідач, як власник квартири, не набула статусу іпотекодавця.

У червні 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 червня 2016 року, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

6 липня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

29 грудня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

11 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»мотивовано тим, що суди не взяли до уваги, що ОСОБА_7 у особі ліквідатора Самойленко О. М. здійснив відчуження предмета застави ОСОБА_5 без погодження з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а зважаючи на частину першу статті 23 Закону України «Про іпотеку» на відповідачів розповсюджуються всі права та обов'язки іпотекодавця. Крім того, договір станом на цей час є чинним, жодних грошових коштів банк не отримував, в тому числі у процедурі банкрутства, тому зобов'язання не припинено.

Також, суди необґрунтовано застосували до спірних правовідносин Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», адже цей закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних та фізичних осіб стосовно рухомого майна.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» також зазначив у касаційній скарзі, що посилання судів на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-201цс14 є безпідставним, оскільки суд у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15 відступив від вказаного раніше правового висновку щодо застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 1 жовтня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та фізичною особо-підприємцем ОСОБА_7 було укладено генеральну кредитну угоду № 703, на підставі якої укладені три кредитні угоди № 010-2/07/1-07 від 1 жовтня 2007 року, № 010-2/07/1-0098-08 від 7 лютого 2008 року та № 010-2/07/1-1320-07 від 14 грудня 2007 року. Надалі до генеральної угоди та вказаних кредитних договорів були укладені додаткові угоди, які уточнювали розмір заборгованості та графіки погашення кредиту.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за генеральною кредитною угодою, між сторонами було укладено два договори іпотеки, а саме: договір іпотеки № 703/1-07 від 1 жовтня 2007 року, предметом якого є нежитлова будівля в літ. «А-2», загальною площею 1 354,3 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2, що належить іпотекодавцю фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7 на праві власності, а також договір іпотеки № 12/07-01/0219 від 30 квітня 2009 року, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 43, 5 кв. м, житловою площею 19, 7 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_7

З січня 2012 року ОСОБА_7 не виконує свої договірні зобов'язання, а саме не сплачує кредитні кошти та нараховані проценти, у зв'язку з чим банком неодноразово направлялися йому письмові вимоги про погашення заборгованості за кредитними договорами, які залишилися позичальником без виконання.

Постановою господарського суду Харківської області від 24 липня 2012 року, у справі № 5025/1668/12, фізичну особу-підприємця ОСОБА_7 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Самойленко О.М.

18 травня 2012 року Самойленко О. М. уклала два договори купівлі-продажу нерухомого майна з відповідачем ОСОБА_5, яка придбала нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43, 5 кв. м, житловою площею 19, 7 кв. м.

Згідно зі статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна. Відповідно до статті 28 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2654-ХІІ «Про заставу» застава припиняється в разі примусового продажу заставленого майна.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Записи про обтяження погашаються на підставі актів (рішень) уповноважених на це органів або посадових осіб (стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час прийняття постанови господарським судом).

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року; далі - Тимчасовий порядок).

Запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до Реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду (пункт 25 Тимчасово порядку у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У справі, яка переглядається, спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника.

Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачають.

За таких обставин особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

За змістом статті 1 цього Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права.

Відповідно до частини сьомої статті 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення.

Дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду: власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов'язаннями банкрута; кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором, оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної маси (частина четверта статті 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Таким чином, банк мав право оспорювати правомірність віднесення нерухомого майна до ліквідаційної маси і це питання підлягало вирішенню в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З огляду на зазначені положення законодавства та встановлені фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, адже спірне іпотечне майно було відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності обтяженим іпотекою не було, а тому ОСОБА_5, як власник квартири, не набула статусу іпотекодавця.

Доводи касаційної скарги щодо помилкового посилання судів першої та апеляційної інстанцій на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-201цс14, оскільки суд у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15 відступив від вказаного раніше правового висновку щодо застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку», не знайшли свого підтвердження з огляду на таке.

У постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15 Верховний Суд України вказав про поширення на правовідносини норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису, що у справі за позовом ПАТ «Райффайзен банк Аваль» судами першої та апеляційної інстанцій встановлено не було.

Таким чином, у справі, на судовірішення в якій подано касаційну скаргу, та у справі, яка була предметом перегляду у Верховному Суді України, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суди безпідставно не застосували правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин, доводи касаційної скарги не відповідають встановленим у справі фактичним обставинам та викладеним вище нормам матеріального права, тому колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 червня 2016 року-залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик