Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 685/1009/14-ц

провадження № 61-2712св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник позивача - Сокуренко НаталіяВікторівна,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - служба у справах дітей Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», в особі представника - Сокуренко Наталії Вікторівни, на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року в складі судді Бурлак Г. І та ухвалуапеляційного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 року в складі суддів: Карпусь С. А., Ярмолюка О. І., Федорової Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу готівковий кредит в розмірі 50 тис. грн з кінцевим терміном повернення до 16 серпня 2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 серпня 2007 року ОСОБА_2 уклав з ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», договір іпотеки №HMTWGA00007715, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору виникла заборгованість, в рахунок погашення якої рішенням Теофіпольського районного суду від 04 березня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. 11 червня 2014 року банком на адресу відповідачів було надіслане повідомлення з вимогою добровільного звільнення житлового будинку, який є предметом іпотеки, у зв'язку з прийнятим рішенням про звернення стягнення.

Посилаючись на те, що відповідачі добровільно не виселяються із займаного житла, позивач просив суд виселити відповідачів зі спірного будинку.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці на підставі вимоги кредитора або нового власника зобов'язані добровільно звільнити спірне жиле приміщення, в іншому випадку - підлягають виселенню на підставі рішення суду. Судом першої інстанції указано, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року в справі № 685/16/15-ц договір іпотеки від 17 серпня 2007 року визнано недійсним, у зв'язку із чим у позові ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 рокурішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року, посиланням на яке керувався суд першої інстанції, відмовляючи у позові, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідно до рішення апеляційного суду Хмельницької області від 26 травня 2016 рокув справі № 685/16/15-ц в позові ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено, у зв'язку із чим договір іпотеки від 17 серпня 2007 року є дійсний з моменту укладення і висновки суду першої інстанції, викладені в його мотивувальній частині, не можуть бути підставою для відмови у позові банку у даній справі. Судом апеляційної інстанції вказано, що ОСОБА_2 придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 08 вересня 2005 року, тобто до укладення кредитного договору та договору іпотеки від 17 серпня 2007 року. ПАТ КБ «Приватбанк» під час розгляду справи не запропонувало відповідачам постійного жилого приміщення для проживання. В силу вимог статті 109 ЖК Української РСР при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. Вказавши, що суд першої інстанції не вірно мотивував своє рішення, однак дійшов вірного висновку про відмову у позові ПАТ КБ «Приватбанк», суд апеляційної інстанції вважав за можливе залишити без змін рішення районного суду про відмову в позові ПАТ КБ «Приватбанк», враховуючи підстави, які зазначені судом апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк», в особі представника - Сокуренко Н. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами, на думку скаржника, невірно застосовані положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК української РСР. Крім того, надання інших жилих приміщень відповідачам належить до компетенції місцевої ради і чинним законодавством не передбачено обов'язок банку надавати таке житло. Суди не перевірили, чи є спірний житловий будинок єдиним житлом відповідачів.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.17 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 07 березня 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом з дітьми зареєстровані та проживають в житловому будинку по АДРЕСА_1 Хмельницької області.

17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 55 625 грн з кінцевим терміном повернення до 16 серпня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 17 серпня 2007 року, за умовами якого останній передав в іпотеку належне йому на праві власності будинковолодіння по АДРЕСА_1 Хмельницької області.

Судами установлено, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 придбав у власність 08 вересня 2005 року, тобто до укладення кредитного договору та договору іпотеки від 17 серпня 2007 року.

У січні 2015 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей зверталася до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 17 серпня 2007 року (справа № 685/16/15-ц). Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 березня 2015 року у задоволенні указаного позову ОСОБА_3 відмовлено. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у справі № 685/16/15-ц, задоволено позов ОСОБА_3 та визнано недійсним договір іпотеки від 17 серпня 2007 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, рішення апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року скасовано та передано справу № 685/16/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26 травня 2016 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 17 серпня 2007 року.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2014 року у справі № 685/1308/13-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 17 серпня 2007 року на суму 74 223 грн 57 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Указане рішення в частині звернення стягнення залишено без змін рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 10 квітня 2014 року.

11 червня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав на адресу відповідачів повідомлення з вимогою добровільного звільнення житлового будинку, який є предметом іпотеки, у зв'язку з прийнятим рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки. ОСОБА_2 отримав повідомлення 21 червня 2014 року.

Вимога ПАТ КБ «Приватбанк» про добровільне виселення з предмету іпотеки, що адресована відповідачам, впродовж місячного строку з моменту її отримання останніми не виконана.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни зокрема до статті 109 ЖК Української РСР, та викладено указану статтю в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому за положеннями частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_2 придбав у власність спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 до укладення кредитного договору та договору іпотеки, тобто іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав на те, що банк, порушуючи питання про виселення відповідачів зі спірного будинку, не надав відповідачам постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову в даній справі.

З огляду на зазначене, висновок судів попередніх інстанцій про відмову в позові ПАТ КБ «Приватбанк» відповідає положенням статті 109 ЖК Української РСР, які мають ураховуватися при застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги щодо невірного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК української РСР спростовуються дослідженими судами матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що надання відповідачам жилих приміщень, відмінних від предмета іпотеки, належить до компетенції місцевої ради, яка протиправно не залучена до розгляду даної справи зводяться доневірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

ПАТ КБ «Приватбанк» не порушувало перед судом питання щодо залучення до розгляду справи органів місцевого самоврядування, у зв'язку із чим згідно вимог чинного на момент розгляду справи законодавства суди не мали можливості залучити інших осіб до розгляду даної справи за власної ініціативи.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не перевірили чи є спірний житловий будинок єдиним житлом відповідачів, а чинним законодавством не передбачено обов'язок банку надавати таке житловисновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», в особі представника - СокуренкоНаталії Вікторівни, залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик