АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 526/1439/17 Номер провадження 22-ц/786/570/18Головуючий у 1-й інстанції Киричок С. А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Ткаченко Т.І.,

представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: Територіальна громада Лютенської сільської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, в обґрунтування якого вказував, що відповідачі з 2000 року у належному йому на праві власності будинку по АДРЕСА_1 не проживають, оскільки переїхали в інше місце проживання в с. Лютенька; участі в утриманні господарства не беруть; комунальні послуги не сплачують, на прохання знятися з реєстрації не реагують. Та обставина, що відповідачі не знімаються в добровільному порядку з реєстрації місця проживання, створює йому суттєві перешкоди для здійснення прав власника будинку, в тому числі щодо неможливості оформити субсидію. Тому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним йому будинком.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: Територіальна громада Лютенської сільської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився позивач, оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що саме він є законним власником спірного будинку; перешкоди відповідачам у користуванні вказаним будинком він не створював; а висновки суду про те, що спірний будинок, який відноситься до типу колгоспного двору, належить також членам колгоспного двору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних долях, є помилковими, оскільки саме за ним зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно в органах державної реєстрації.

Крім цього, вказує, що ОСОБА_6 не була членом колгоспного двору, як і ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9.

Вважає, що оскільки відповідачі не проживають у будинку більше 18 років, згідно ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України вони є такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, а не право власності на нього.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, відповідачки ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_4 є власником об'єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 26.07.1980 року (а.с. 3).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Лютенської сільської ради від 10.07.2017 року № 02-46/1550, ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за вказаною адресою (а.с. 4).

Як убачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Лютенської сільської ради 12.07.2017 року за № 02-46/1581, в господарстві ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та за місцем реєстрації за вказаною адресою не проживають (а.с. 5).

Згідно довідки виконавчого комітету Лютенської сільської ради від липня 2015 року, згідно акту депутатського обстеження ОСОБА_5 , ОСОБА_6, ОСОБА_3, які зареєстровані в АДРЕСА_1 за місцем реєстрації не проживають.

ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_2, ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_3 проживають в АДРЕСА_3 (а.с. 47).

Відповідно до актів, складених комісією в складі депутата Лютенської сільської ради ОСОБА_11, сільського голови ОСОБА_12, сусідів ОСОБА_10, ОСОБА_13 від 25.04.2006 р., 28.07.2006 р., 05.03.2017 р., 03.04.2017 р., 11.05.2017 р., 15.06.2017 р., на час обстеження домогосподарства ОСОБА_4 за вищевказаною адресою проживання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 не встановлено (а.с. 6-11).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Лютенської сільської ради від 25.05.2017 року за № 02-46/1309, домоволодіння в АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги № 14 особового рахунку НОМЕР_1 станом на 01.07.1990 року відносилось до типу колгоспного двору. Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року в рівних долях є: голова двору ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, члени двору: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 29).

Як убачається з копій особового рахунку погосподарської книги на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, до членів особистого селянського господарства належать ОСОБА_4 - голова двору, ОСОБА_14 - дружина, ОСОБА_5, - колишня дружина, ОСОБА_6 - дочка та ОСОБА_3 - внучка (а.с. 44-45).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є майном колгоспного двору та належить його членам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на праві сумісної власності в рівних частинах по 1/5 частині кожному, а тому позбавлення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права користування будинком, який належить їм на праві власності, суперечить вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17,18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Встановивши обставини справи, здійснив системний аналіз вказаних правових норм, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є майном колишнього колгоспного двору та належить його членам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на праві сумісної власності в рівних частинах по 1/5 частині кожному.

Доказів на підтвердження того, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 втратили до 15 квітня 1991 року право на частку в майні колгоспного двору, або перебували нетривалий час у складі двору або брали незначну участь працею чи коштами в господарстві двору матеріали справи не містять та позивачем не надані.

Отже, позбавлення відповідачів ОСОБА_5, яка доводиться позивачу колишньою дружиною, а також дочки ОСОБА_6 права користування будинком, який належить їм на праві сумісної власності, суперечить вимогам чинного законодавства.

На цих підставах суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст.12,81,82 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_6, наданих у суді першої інстанції, вони тривалий час, більше 13 років, не проживають у домогосподарстві, оскільки позивачем були створені умови, за яких неможливо було спільне проживання з ним.

Проте доказів на підтвердження того, що позивач чинив їм перешкоди у користуванні власністю, відповідачами не надано ні в суді першої, ні апеляційної інстанціях, як і не спростовані вказані доводи позивачем.

Тривале непроживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у будинку також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке належить їм на праві сумісної власності.

Посилання позивача ОСОБА_4 на те, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги та не несуть витрати на утримання спірного будинку, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки це не позбавляє позивача права звернутися до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вимогами про стягнення зазначених витрат у судовому порядку.

Положення ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України від 01.01.2004 р., на які посилається позивач, до даних правовідносин застосовані не можуть бути, оскільки вказані норми Житлового кодексу УРСР регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як спірний житловий будинок, який є майном колишнього колгоспного двору та придбане до 15 квітня 1991 року, належить позивачу ОСОБА_4 та відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на праві сумісної власності відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР від 1963 року.

Посилання позивача на те, що він є єдиним власником спірного нерухомого майна у зв'язку з реєстрацією права власності на нього в органах державної реєстрації не спростовують вірних висновків суду першої інстанції про належність спірного будинку на праві сумісної власності позивачу ОСОБА_4, відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування спірним будинком, не відповідають обставинам справи, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як вказувалося вище, позивачу ОСОБА_4 на праві сумісної власності належить спірний будинок, який є майном колишнього колгоспного двору.

Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року в рівних долях є: голова двору ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, члени двору: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтверджується довідкою виконкому Лютенської сільської ради (а.с. 29).

Відповідач ОСОБА_3, яка доводиться позивачу онукою, народилася ІНФОРМАЦІЯ_9. Отже, членом колгоспного двору станом на 01.07.1990 р. вона не являлася.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно пояснень відповідачки ОСОБА_3, вона більше року не проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, оскільки позивач створює перешкоди в користуванні спірним будинком, який також належить її матері ОСОБА_6

Разом з тим, доказів на підтвердження того, що позивач чинить їй перешкоди в користуванні вказаним нерухомим майном матеріали справи не містять та відповідачкою не надані.

З огляду на те, шо ОСОБА_3, яка є членом сім'ї іншого співвласника ОСОБА_6, більше року без поважних причин не проживає за місцем реєстрації за вищевказаною адресою, що також підтверджується довідками Лютенської сільської ради та актами комісії у складі депутата, сільського голови та сусідів, про які зазначалося вище, ОСОБА_3 відповідно до ст. 405 ЦК України втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування спірним будинком, скасуванню. З ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову до ОСОБА_3 та визнання її такою, що втратила право користування спірним будинком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 533 грн. 33 коп. судового збору (213,33 грн. за подання позову та 320 грн. за подання апеляційної скарги).

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п.п. 1- 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 533 грн. 33 коп. (п'ятсот тридцять три гривні 33 копійки) судового збору.

В іншій частині рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосереднього до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст постанови складено 12.03.2018 р.

Головуючий /підпис/ О.В.Чумак

Судді /підпис/ Ю.В.Дряниця

/підпис/ Л.І.Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О.В.Чумак