Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 553/4224/14-ц

провадження № 61-1943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_4,

позивач - ОСОБА_5,

представники позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман ЕллаЛеонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Полтавської областіу складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О., Чумак О. В.,

від 17 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л., про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що укладаючи договір дарування квартири

АДРЕСА_1 ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу

Гофман Е. Л., зареєстрований у реєстрі за № 2560, вона помилилась щодо його істотних обставин, а саме щодо правової природи правочину, маючи на меті отримати від ОСОБА_8 матеріальну допомогу і догляд довічно та не мала наміру безоплатно відчужувати вказану квартиру сторонній людині.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_10, просила суд визнати недійсним договір дарування від 20 вересня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л., зареєстрований у реєстрі за № 2560 та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2015 року до участі у справі залучено правонаступників позивача ОСОБА_10 - ОСОБА_5 та недієздатного ОСОБА_3, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_4

Уточнивши позовні вимоги, правонаступники ОСОБА_10, просили визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, 20 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л. та визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом права власності по 1/2 частини на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні допустимі докази того, що померла ОСОБА_10, укладаючи 20 вересня 2013 року договір дарування помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку із чим прийшов до переконання, що на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, з'ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, яка погодилася зі всіма істотними умовами договору. Укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз'яснено усі наслідки підписання такого договору.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8,

20 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л., зареєстрований за № 2560.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_10

не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність ОСОБА_8 квартири, яка була її єдиним житлом, і що ОСОБА_10, як людина похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_8 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

14 квітня 2016 рокуОСОБА_8, подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заявник просить скасувати оскаржуване рішення повністю, проте в частині вирішення справи щодо визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у порядку спадкування права власності по 1/2 частини на квартиру АДРЕСА_1 доводів на обґрунтування касаційної скарги не наводить. Підстав для виходу за межі касаційної скарги не вбачається, а тому рішення суду апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Разом з тим, заявником заявлено клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що померла ОСОБА_10 при укладенні оспорюваного договору дарування неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що призвело до неправильного застосування норм статті 717 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

17 червня 2016 року ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_7, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що до укладення оспорюваного договору дарування, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою полтавською державною нотаріальною конторою 11 березня 2001 року за реєстровим

№ 1-411, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 вересня 2013 року, на праві приватної власності ОСОБА_10 належала квартира АДРЕСА_1.

20 вересня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_10 безоплатно передала у власність ОСОБА_8, а ОСОБА_8 прийняв у власність як дарунок квартиру АДРЕСА_1 у жилого-будівельному кооперативі «Магістраль». Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л. і зареєстрований у реєстрі за № 2560.

На момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_10 мала повних 73 роки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1.

Також встановлено, що з 27 листопада 2009 року ОСОБА_10 перебувала на обліку в Полтавському обласному клінічному онкологічному диспансері з діагнозом рак шийки матки.

З 02 грудня 2009 року по 25 грудня 2009 року ОСОБА_10 перебувала на стаціонарному лікуванні у гінекологічному відділенні вказаної лікарні та

02 грудня 2009 року їй була зроблена операція.

З 17 серпня 2010 року по 06 вересня 2010 року ОСОБА_10 знаходилась на лікуванні в кардіологічному відділенні Полтавського обласного клінічного кардіологічного диспансеру з діагнозом: стабільна стенокардія ФК ІІ, дифузний кардіосклероз СН І, фк ІІ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик ІІІ. Гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з правобічною рефлекторною недостатністю, цефлагічним синдромом, лікворно-везною дистензією, полів жовчного міхура, хронічний холіцистит стадія ремісії, сольовий діатез. Стан після ампутації матки.

З 21 лютого 2011 року по 07 березня 2011 року знаходилась на лікуванні в урологічному відділенні Полтавської обласної клінічної лікарні імені

М. В. Скліфосовського з діагнозом: сечокам'яна хвороба. Камінь сечового міхура.

Встановлено, що дочка померлої ОСОБА_10 ОСОБА_5 є громадянкою США, де постійно проживає.

Син померлої ОСОБА_10, рішенням Октябрського районного суду

м. Полтави від 05 травня 2014 року, визнаний недієздатним.

Зі змісту наданих ОСОБА_8 пояснень начальнику РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 10 червня 2014 року встановлено, що протягом 2012 - 2014 років він здійснював догляд за ОСОБА_10, надавав їй матеріальну допомогу у вигляді ліків та продуктів харчування.

Крім того, встановлено, підтверджено поясненнями свідків і під час розгляду судами попередніх інстанцій не оспорювалось сторонами, що ОСОБА_10 з часу укладення оскаржуваного договору до моменту звернення до суду з позовом проживала у спірній квартирі. З копії паспорту ОСОБА_10 вбачається, що вона була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 20 березня 2001 року, з реєстрації за зазначеною адресою не знімалась по день смерті. ОСОБА_10 самостійно оплачувала житлово-комунальні послуги, про що свідчать квитанції про оплату. Відповідач разом з ОСОБА_10 у спірній квартирі не мешкав.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада

2009 року № 9 роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що на час укладення спірного договору ОСОБА_10 була людиною похилого віку, за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги та ураховуючи те, що вона погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір дарування укладено у порушення статей 203, 717 ЦК України, оскільки ОСОБА_10 не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність ОСОБА_8 квартири, яка була її єдиним житлом.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Разом з тим, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії) (частина третя статті 436 ЦПК України).

Враховуючи те, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 березня

2016 рокудо закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Полтавської області

від 17 березня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н.О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило