Дата документу 13.03.2018
ЄУ № 420/307/18
Провадження №2-о/420/77/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Проньки В.В.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новопсков в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити, що ОСОБА_3, громадянин України, який народився 21.07.1966 в м. Алчевськ Луганської області, помер 28.02.2018 в м. Алчевськ Луганської області, причина смерті алкогольний жировий гепатоз з переходом в цироз.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 28.02.2018 в м. Алчевськ помер її рідний дядько ОСОБА_3 Поховали дядька в м. Алчевськ Луганської області. З метою належної реєстрації смерті дядька заявник звернулася до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, але їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті дядька у звязку з тим, що поданий нею медичний документ лікарське свідоцтво про смерть не має юридичної сили на території України. У звязку з чим вона змушена звернутися до суду.

Заявник в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, на заявлених вимогах наполягає.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, рішення прийняти на розсуд суду.

Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до відмови Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 12.03.2018 за вих. №558/17.22-66 заявнику відмовлено в державній реєстрації смерті ОСОБА_3 за наданим заявником документом на підтвердження смерті останнього, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024.

Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕЛ 003799, виданого 23.05.2015 Новопсковським РВ УДМС України у Луганській області, заявник ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Алчевськ Луганської області, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 06.09.2017, заявник фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник є племінницею ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження заявника ОСОБА_2 серії І-ЕД №109685, виданим 18.03.1999 Алчевським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області; свідоцтвом про народження батька заявника ОСОБА_4 серії І-ЕД № 325506 від 11.07.1972; свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії VІІ-УР № 0897017 від 27.08.1966.

Згідно паспорта громадянина України серії ЕМ 295833, виданого 04.08.1999 Алчевським МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №165, видане 01.03.2018 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території Государственным учреждением «Луганское республиканское бюро судебно-медицинской экспертизы» (російською мовою). Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, помер 28.02.2018 в м. Алчевськ Луганської області, причина смерті: алкогольний жировий гепатоз з переходом в цироз.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті ОСОБА_3, який помер 28.02.2018, підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що заявник є звільненою від сплати судового збору при зверненні до суду із даною заявою, судовий збір у даній справі має бути компенсований за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 4, 12-13, 81, 141, 258, 263-265, 268, 293-294, 315-319, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, задовольнити повністю.

Встановити, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, помер 28 лютого 2018 року в м. Алчевськ Луганської області, Україна, причина смерті алкогольний жировий гепатоз з переходом в цироз.

Заявник ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_10, фактично проживає за адресою: Шевченко, буд. 10, с. Рибянцеве Новопсковського району Луганської області, паспорт серії ЕЛ 003799, виданий 23.05.2015 Новопсковським РВ УДМС України в Луганській області.

Заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, який розташований за адресою: вул. Українська, 51, смт. Новопсков Луганської області, .

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Допустити рішення до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подано до апеляційного суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: В.В. Пронька