Постанова

іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 760/19295/15-ц

провадження № 61-1512 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Шевченко Л.В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М., Соколової В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі - ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»), в якому просив визнати контракт № 62 від 22 жовтня 2013 року укладеним на невизначений строк, визнати незаконним і скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 22 жовтня 2015 про звільнення позивача з посади директора ДП «Київський інститут землеустрою».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2003 року між ним та Державним комітетом із земельних ресурсів укладений контракт, відповідно до якого його призначено на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на два роки до 22 жовтня 2005 року.

22 жовтня 2005 року до зазначеного контракту були внесено зміни, відповідно до яких контракт продовжено до 22 жовтня 2007 року.

У подальшому сторонами 10 жовтня 2007 року укладений новий контракт, у якому визначено його строк з 10 жовтня 2007 до 10 жовтня 2010 року.

22 жовтня 2010 року між Державним комітетом України із земельних ресурсів та ОСОБА_4 укладений контракт № 25 строком на три роки з 22 жовтня 2010 до 21 жовтня 2013 року, до якого 31 січня 2012 року додаткового угодою № 1 внесені зміни, у тому числі щодо умов матеріального забезпечення керівника.

22 жовтня 2013 року між Державним агентством земельних ресурсів України та ОСОБА_4 укладений контракт № 62 на строк з 23 жовтня 2013 року до 22 жовтня 2014 року включно, строк якого був продовжений на один рік з 23 жовтня 2014 року до 22 жовтня 2015 року на підставі додаткової угоди № 1 до контракту № 62 від 22 жовтня 2014 року.

21 серпня 2015 року позивач подав заяву про продовження строку контракту з 22 жовтня 2015 року до 22 жовтня 2020 року, яку відповідач отримав того ж дня.

Позивач стверджував, що оскільки трудовий договір про призначення його на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» переукладався декілька разів, він вважається укладеним на невизначений строк, тому трудові відносини між сторонами тривають. Однак 22 жовтня 2015 року відповідач видав наказ про звільнення позивача із займаної посади у зв'язку із закінченням контракту.

ОСОБА_4 вважає, що зазначений наказ порушує його трудові права та прийнятий з порушенням і всупереч чинному законодавству, оскільки його звільнення не погоджено із головою місцевої державної адміністрації, а також виборним органом та об'єднанням професійних спілок.

Крім цього, позивач вказує на те, що на підставі наказу № 72-к від 23 жовтня 2015 року він продовжує виконувати обов'язки директора ДП «Київський інститут землеустрою», оскільки після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають, тому відповідно до вимог чинного законодавства вважаються продовженими на невизначений строк.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановивши, що сторони при укладенні контракту обумовили строк його дії, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач правомірно звільнений у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою позивача, та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що контракт сторонами переукладався неодноразово, тому суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин статтю 39-1 КЗпП України. Крім того, заявник вказує на те, що позивач після звільнення з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» фактично продовжував виконувати свої трудові обов'язки.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказував на те, що звільнення позивача із займаної посади є правомірним, оскільки відбулося із закінченням строку трудового контракту, а тому відсутні правові підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Крім цього, не відповідають фактичним обставинам доводи ОСОБА_4 про порушення процедури звільнення, а саме щодо відсутності погодження його звільнення з головою Київської міської державної адміністрації та з виборним органом первинної профспілкової організації, оскільки питання звільнення у встановленому законом порядку було погоджено з головою Київської міської державної адміністрації, а згода виборного органу первинної профспілкової організації у даному випадку не потрібна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1ня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

12 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2003 року між Державним комітетом із земельних ресурсів та ОСОБА_4 укладений контракт, за умовами якого ОСОБА_4 призначено на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на два роки з 22 жовтня 2003 року до 22 жовтня 2005 року.

22 жовтня 2005 року до вказаного контракту внесено зміни, відповідно до яких строк контракту продовжено до 22 жовтня 2007 року.

10 жовтня 2007 року між Державним агентством земельних ресурсів України та ОСОБА_4 укладений контракт, відповідно до якого ОСОБА_4 призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на строк з 10 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2010 року.

22 жовтня 2010 року між Державним комітетом України із земельних ресурсів та ОСОБА_4 укладений контракт № 25, згідно якого ОСОБА_4 призначено на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на три роки з 22 жовтня 2007 року по 21 жовтня 2013 року.

31 січня 2012 року сторонами укладено додаткову угоду № 1 до зазначеного контракту, згідно якої змінено умови матеріального забезпечення керівника.

22 жовтня 2013 року між Державним агентством земельних ресурсів України та ОСОБА_4 укладений контракт № 62, відповідно до умов якого ОСОБА_4 призначено на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на строк з 23 жовтня 2013 року по 22 жовтня 2014 року, який було продовжено на один рік з 23 жовтня 2014 року по 22 жовтня 2015 року на підставі додаткової угоди № 1 до контракту № 62 від 22 жовтня 2014 року.

Згідно із частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбаченими законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і З статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановивши, що відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 1 до контракту № 62 від 22 жовтня 2013 року строк контракту закінчився 22 жовтня 2015 року, що відповідно до підпункту «а» пункту 27 контракту та пункту 2 частини 1 ст.36 КЗпП України є підставою для його припинення, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також судами встановлено, що 21 серпня 2015 року ОСОБА_4 подав до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру заяву з пропозицією укласти контракт щодо призначення його на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на п'ять років з 22 жовтня 2015 року по 22 жовтня 2020 року.

Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру 22 вересня 2015 року на адресу ОСОБА_4 направлено лист № ДС-31-28-0.17-10393/23-15, у якому останньому повідомлено, що укладенню контракту з керівником державного підприємства має обов'язково передувати процедура конкурсного відбору; позивача попереджено, що 22 жовтня 2015 року його буде звільнено з посади у зв'язку із закінченням строку контракту відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Листом виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 001-3412 від 1 жовтня 2015 року погоджено звільнення ОСОБА_4 з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 88-ДП від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у зв'язку із закінченням строку контракту № 62 від 22 жовтня 2013 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін (частини 3 і 4 ст. 65 ГК України).

Пункт четвертий частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» передбачає, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Згідно з підпунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком № 2 цієї постанови.

Таким чином, обов'язок укладення контракту з керівниками державних підприємств передбачено статтею 65 ГК України, Законом України «Про управління об'єктами державної власності», Положенням про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, постановою Кабінету Міністрів України від 2 серпня 1995 року № 597 «Про Типову форму контракту з керівником підприємства, що є у державній власності».

Іншої форми трудового договору, окрім контракту, з керівником підприємства, що є у державній власності, не передбачено.

Згідно зі статтею 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Суди, встановивши відсутність згоди Державної служби України з питань геодезії, картографії на продовження дії контракту, дійшли правильного висновку, що фактичного продовження трудового договору не відбулось, і правомірність звільнення ОСОБА_4 з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі пункту 2 частини 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового контракту.

Крім того, судами попередніх інстанцій зазначено, що позивач не позбавлений можливості взяти участь у конкурсному відборі на загальних підставах.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суди попередніх інстанцій постановили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2016 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак