ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2018 року м. Суми

Справа №577/4703/17

Номер провадження 22-ц/788/160/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Гетьмана В.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту про зобов`язання надати відпустку, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

09 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту і свої вимоги мотивував тим, що з 2007 року працює водієм у в/ч НОМЕР_1 . В 2015 році отримав посвідчення учасника бойових дій. В 2016 році відповідач не надав йому додаткову відпустку 14 діб із збереженням заробітної плати і відмовляє в наданні цієї відпустки в 2017 році. Командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 всупереч абз.5 ст.5, ст.9 Закону України «Про звернення громадян» примушує подавати письмову заяву його підлеглим та просити їхнього клопотання перед ним. Письмово з затвердженим порядком подачі заяв відповідач його не знайомив. На письмове звернення стосовно відпустки 19.09.2017 року ОСОБА_2 вимагає письмову заяву, посилаючись на лист Міністерства соціальної політики №430/13/116/16 від 04.08.2016 року, який не уповноважує відповідача всупереч ст.19 Конституції України примушувати його подавати письмову заяву. Тому просив суд зобов`язати відповідача надати йому ОСОБА_1 додаткову відпустку тривалістю 14 діб із збереженням заробітної плати за 2017 рік, а також надати відпустку тривалістю 14 діб без збереження заробітної плати за 2017 рік.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. При цьому зазначає, що суд першої інстанції, досліджуючи докази, а саме заяву від 19.09.2017 року і відповідь на неї від 29.09.2017 року, не врахував вимоги Закону України «Про звернення громадян», зробив неправильні висновки, визнавши отримання ним повної відповіді на звернення до ОСОБА_2 . Вважає відповідь відповідача від 29.09.2017 року є неповною та необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працює водієм автотранспортних засобів 1-го відділення 1-го автомобільного взводу автомобільної роти батальйону механізації в 36 ШВЗ ДССТ з 2007 року.

В 2015 році позивач отримав посвідчення учасника бойових дій (а.с.2, 20).

24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про надання йому додаткової відпустки тривалістю 14 днів як учаснику бойових дій (а.с.3).

19 вересня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про роз`яснення підстав відмови керівництва у наданні йому відпустки за 2016-2017 роки як учаснику бойових дій (а.с.4). 29 вересня 2017 року йому була надана письмова відповідь (а.с.5).

Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відмови у наданні додаткових відпусток із збереження заробітної плати та без збереження заробітної плати на 14 календарних днів кожна.

Колегія суддів не може в повному обсязі погодитися з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного:

Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 вищезазначеного закону надано перелік видів відпусток, зокрема:

1) щорічні відпустки: (основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Законом України від 14.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» були унесені зміни до КЗпП України, Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та надано учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, у зв`язку із чим КЗпП України доповнено ст.77-2, унесені зміни до п.12 ст.12 та п.17 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та назва розділу ІІІ Закону України «Про відпустки» викладена у новій редакції та закон доповнений ст.16-2.

Крім того, пунктом 4 ч.1 ст.25 Закону України «Про відпустки» передбачено надання відпустки без збереження заробітної плати за бажанням працівника в обов`язковому порядку учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» тривалістю до 14 календарних днів щорічно.

Додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, оскільки визначена статтею 16-2 розділу Ш «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творча відпустка, відпустка для підготовки та участі в змаганнях, додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни», а тому на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.

Також, для даного виду відпусток не передбачено визначення конкретного їх періоду завчасно встановленим графіком, узгодженим між працівником і власником або уповноваженим ним органом.

В той же час, незважаючи на необов`язковість розроблення графіку для даного виду відпусток, з метою урахування інтересів виробництва та особистих інтересів працівника та можливості відпочинку конкретний період таких відпусток повинен бути згоджений між працівником та роботодавцем.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що для надання таких відпусток він не зобов`язаний звертатися до керівництва із письмовими заявами, оскільки в даних заявах він висловлює своє бажання на отримання відпустки, зазначає конкретний вид відпустки, який він має намір отримати, визначає бажаний для нього конкретний їх період, а роботодавець, з урахуванням інтересів виробництва, визначає можливість надання такої відпустки працівнику.

Посилання позивача на урегулювання виниклих між ним та відповідачем правовідносин Законом України «Про звернення громадян» є помилковим, оскільки зазначений закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

В той же час, питання надання відпусток урегульовано спеціальним законом Законом «Про відпустки» та Главою У КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником бойових дій і дана обставина підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 12 жовтня 2015 року. На підставі його заяви від 03.12.2015 року згідно наказу № 257 від 07.12.2015 року позивачу надавалась відпустка відповідно до вимог передбачених ст.77-2 КЗпП України як учаснику бойових дій.

Також з матеріалів справи вбачається, що 24.10.2016 року позивач знову звернувся із письмовою заявою про надання йому відпустки як учаснику бойових дій відповідно до ст.77-2 КЗпП України з 26.10.2016 року (а.с.3). Про надання ним цієї письмової зави до вищестоящих керівників свідчить наявність на ній письмових погоджень командира автороти капітана ОСОБА_3 , командира батальйону механізації підполковника ОСОБА_4 та лейтенанта ОСОБА_5 . В той же час, остаточне рішення за результатами розгляду даної письмової заяви керівництвом військової частини прийнято не було і наказ про надання йому відпустки не видавався.

Колегія суддів критично відноситься до відзиву на апеляційну скаргу про те, що з даною заявою позивач, в порядку передбаченому Інструкцією з організації та ведення загального діловодства у Державній спеціальній службі транспорту, затвердженої наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 120 від 20.05.2014 року, не звертався, оскільки він намагався погодити заяву про надання додаткової відпустки від 24.10.2016 року з керівниками структурних підрозділів, але безпосередньо до командира 36 ШВЗ ДССТ з даною заявою не звернувся (резолюція командира відсутня, заява не зареєстрована в стройовій частині). В той же час, доказів на підтвердження того, що позивач, як працівник був належним чином ознайомлений із порядком передбаченим для звернення з відповідними письмовими заявами про надання додаткових відпусток відповідачем надано не було. Відсутні докази і на підтвердження того, що він був належним чином ознайомлений і з Інструкцією з організації та ведення загального діловодства у Державній спеціальній службі транспорту.

Виходячи з цього колегія суддів вважає, що саме на відповідача, як на роботодавця, повинен бути покладений обов`язок по ознайомленню позивача, як працівника, із порядком звернення із відповідними заявами про надання відпусток.

Про відсутність такого ознайомлення свідчить і заява позивача на адресу командира в/ч ТО330 ОСОБА_2 від 19.09.2017 року в якій він просить роз`яснити йому підстави відмови у наданні йому додаткової відпустки за 2016 рік та відмови у наданні йому такої відпустки за 2017 рік (а.с.4). В той же час, із відповіді на його запит вбачається, що йому не було роз`яснено порядок подання відповідних письмових заяв передбачений вищезазначеною Інструкцією, а зважаючи на наявність на його письмовій заяві від 24.10.2016 року резолюцій посадових осіб відповідача, які є безпосередніми керівниками позивача, помилковим є висновок відповідача про відсутність письмової заяви позивача про надання йому додаткової відпустки за 2016 рік відповідно до вимог передбачених ст.77-2 КЗпП України.

Виходячи з вищезазначеного та аналізуючи заяву позивача на ім`я командира в/ч ОСОБА_6 . Позовного від 19.09.2017 року колегія суддів вважає, що позивач висловлював намір про надання йому вищезазначеної додаткової відпустки і за 2017 рік, але, у зв`язку із неналежним роз`ясненням йому умов її отримання, він позбавлений був можливості отримати її у цьому році.

За таких умов, позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати йому додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю чотирнадцять календарних днів за 2017 рік, відповідно до вимог передбачених ст.77-2 КЗпП України є законними та обгрунтованими і підлягають задоволенню.

В той же час, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача про надання йому відпустки без збереження заробітної плати за 2017 рік відповідно до вимог передбачених п.4 ч.1 ст.25 Закону України «Про відпустки» задоволенню не підлягають, оскільки даний вид відпустки надається працівнику лише за його бажанням, але в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач висловлював своє бажання на отримання такої відпустки у 2017 році і звертався до відповідача із відповідною письмовою заявою.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови в наданні додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік із прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення позову.

В іншій частині рішення місцевого суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1ч.1 ст.376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2017 року скасувати в частині відмови в наданні додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік і прийняти в цій частині нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати 36 шляхо-відновлювальний захін Державної спеціальної служби транспорту надати ОСОБА_1 додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю чотирнадцять календарних днів за 2017 рік, відповідно до вимог передбачених ст.77-2 КЗпП України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 13 березня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді : С. Г. Хвостик

С. С. Ткачук