441/1900/17 2/441/206/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2018 р. Городоцький районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді - Яворської Н.І.

при секретарі - Цап І.М.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Городок Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3, що помер 24 жовтня 1994 року був власником земельної ділянки площею 1,5717 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту про право приватної власності на землю І-ЛВ №016546 виданого 12.02.2002 року на підставі розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації від 12.02.2002 р. №68 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів про право приватної власності на землю за №112.

Позивачка ОСОБА_2 15.12.2017 року звернулась з позовом до Речичанської сільської ради про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 1,5717 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Речичанської сільської ради та належала ОСОБА_3, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, мотивуючи тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що Державний акт виданий після смерті її чоловіка ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, вказує на те, що ОСОБА_3 за життя вчинив увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття у передбаченому законом порядку у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зокрема, його було включено в члени пайовиків, було видано Сертифікат про право на земельну частку(пай), чоловік позивачки подав вказаний Сертифікат для виготовлення технічної документації та заміни його на Державний акт. Городоцька районна державна адміністрація, видаючи Державний акт про право приватної власності на землю на ім»я ОСОБА_3 у 2002 році, тобто після його смерті, фактично визнала його право на отримання у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Даний Державний акт зареєстрований у встановленому порядку, дійсний, у передбаченому законом порядку не скасований і не визнаний недійсним. Той факт, що бланк Державного акта про право приватної власності на землю був заповнений та виданий після смерті ОСОБА_3 не може вважатись добросовісними діями посадових осіб Городоцької РДА, а смерть особи у цьому разі до складання Державного акта не може слугувати підставою для звуження та обмеження її прав на приватизацію землі, на яку він має право. З цих підстав просила позов задоволити.

Представник відповідача Речичанської сільської ради в судове засідання не зявився, 06.02.2018р. до суду подав заяву (а.с.32), у якій визнав позовні вимоги ОСОБА_2, просив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши представника позивачки, вивчивши матеріали справи, суд приходить переконання про задоволення позову.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

У п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування роз»яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки ОСОБА_3І помер 24.10.1994 року, до правовідносин, що стосуються прийняття спадщини після його смерті слід застосовувати положення Цивільного Кодексу України в ред. 1963 року.

Так, ст. 524 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За положеннями ст.. 529 ЦК України, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, дружина та батьки померлого.

Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України 1963 р., прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст.. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст.. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відтак, з огляду на зазначену правову норму для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а саме вчинив певні передбачені законом дії, які свідчать про його волевиявлення на прийняття спадщини.

Так, згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно ст.328 ЦК України в ред. 2004р. право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст.392 ЦК України в ред.. 2004р., власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За вимогами ст.373 ЦК України, ст. 81 ЗК України право власності (право) на земельну ділянку набувається і здійснюється по закону. Громадяни України набувають права на земельні ділянки на підставі договорів, в т.ч. дарування, прийняття спадщини, тощо.

Як вбачається із копії паспорта та ОСОБА_1 з реєстру актових записів про шлюб (а.с.4, 5, 8), ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_4.

Як видно з копії свідоцтва про смерть І-СГ №479367 (а.с.7) ОСОБА_3 помер 24 жовтня 1994 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,5717 га, яка знаходиться на території Речичанської сільської ради і належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту серії І-ЛВ №016546 виданого 12.02.2002 року взамін Сертифікату про право на земельну частку (пай) та зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №112 (а.с.11), яку ОСОБА_2 успадкувала в порядку ст. 549 ЦК України в ред. 1963р., а саме шляхом вступу в управління спадкове майно .

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.11.2017 року (а.с.9) убачається, що ОСОБА_2 відмовлено у прийняття заяви про видачу свідоцтва на спадщину з тих підстав, що Державний акт на земельну ділянку виданий після смерті спадкодавця ОСОБА_3

Заслухавши представника позивача, суд вважає, що ОСОБА_3 за життя вчинив увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття у передбаченому законом порядку у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що свідчить той факт, що Городоцька районна державна адміністрація, видаючи Державний акт про право приватної власності на землю ім»я ОСОБА_3 у 2002 році, тобто після його смерті, фактично визнала його право на отримання у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Даний Державний акт зареєстрований у встановленому порядку, дійсний, у передбаченому законом порядку не скасований і не визнаний недійсним, спори стосовно вказаної земельної ділянки відсутні.

Той факт, що бланк Державного акта про право приватної власності на землю був заповнений та виданий після смерті ОСОБА_3 не може слугувати підставою для звуження та обмеження прав спадкодавця на приватизацію землі, на яку він має право.

За наведеного, суд приходить переконання, що ОСОБА_3 на час смерті правомірно належала на праві власності земельна ділянка площею 1,5717 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Речичанської сільської ради, позивач є спадкоємцем по закону, фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, а тому визнає за ОСОБА_2 право власності на вказане спадкове майно в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_3, що помер 24.10.1994 р.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,141, 258-259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 328, 392 ЦК України в ред. 2004р., ст.ст. 548, 549 ЦК України в ред. 1963 р., ст. 81 ЗК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку, площею 1,5717 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області, яка належала ОСОБА_4 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЛВ №016546, виданого 12.02.2002р. на підставі розпорядження голови Городоцької райдержадміністрації №68 від 12.02.2002р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №112, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер 24.10.1994р.

Стягнути з Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в сумі 640 грн. (шістсот сорок грн.) 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено «12» березня 2018р.

СуддяОСОБА_6