Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 405/9699/14-ц

провадження № 61-5259св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - Виконавчий комітет Кіровоградської міської ради,

третя особа - Кіровоградська міська державна нотаріальна контора № 1,

третя особа - Орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2017 року у складі головуючого судді Шевченко І. М. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Кіселика С. А., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, треті особи: Кіровоградська міська державна нотаріальна контора № 1, Орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, у якому просив визнати недійсним договір дарування, повернути сторони у попередній стан.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 січня 2003 року по 18 вересня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

Зазначає, що він є інвалідом ІІ групи загального захворювання з 2001 року. Висновком обласної Медико-соціальної експертної комісії від 04 серпня 2014 року № 2 йому встановлено клініко - функціональний діагноз «Віддалені наслідки перенесеної важкої ЧМТ (1992 рік травма отримана на шляху до роботи), п/травматичний церебральний арахнаідит з вираженим лікворно-гіпертензійним синдромом, синдром ВСД зі схильністю до частих, середньої важкості симпато-адреналових кризів, когнитивні порушення. Виражений церебрастеничний синдром».

01 листопада 2013 року Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 1 посвідчено договір дарування, відповідно до якого він безоплатно передав у власність ОСОБА_5 належну йому на праві особистої приватної власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Зазначає, що під час укладення договору дарування мав відповідні захворювання, його внутрішній психічний та психологічний стан позбавляли можливості критично сприймати ситуацію, тому він належним чином не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, що є підставою для задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належні, допустимі та переконливі докази, які б вказували на те, що ОСОБА_4 у момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, що волевиявлення дарувальника не було вільним і не відповідало його волі на момент вчинення правочину, відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, тому він був позбавлений можливості довести обставини, на які посилався у позові. Проведеною експертизою не було прийнято до уваги показання свідків та інші матеріали справи. Висновок зроблено виключно на медичних картках та його трудовій книжці. У момент посвідчення договору він перебував у стані, при якому було відсутнє дійсне волевиявлення, його психічний та психологічний стан позбавляли можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.

27 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала позивачу та його матері згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 1994 року № 8924 і була ними приватизована по 1/2 частині кожному на праві спільної часткової власності. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 вересня 2001 року від ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на 1/2 частину спірної квартири перейшло до позивача.

1 листопада 2013 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 615 від 22 грудня 2015 року ОСОБА_4 в момент укладення договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 1 листопада 2013 року міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Виявлений під час дослідження рівень розвитку та індивідуально-психологічні особливості дозволяють ОСОБА_4 повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями, усвідомлювати в повній мірі фактичний зміст власних дій та передбачати їх наслідки, дозволяють зберігати психологічну самостійність у своїх рішеннях і діях та протистояти будь-якому психологічному впливу інших осіб під час підписання, складання договору, враховуючи його стан, зумовлений хворобою, травмою.

Крім того, у жовтні 2013 року ОСОБА_4 проходив комісію лікарів і його обстежували: терапевт, хірург, невропатолог, окуліст, отоларинголог, рентгенолог. Внаслідок прохоження обстеження 31 жовтня 2013 року позивачу видано довідку про задовільний стан здоров'я із висновком про те, що він може працювати старшим контролером.

Таким чином, правильним є висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутні докази про те, що позивач у момент укладання оспорюваного договору дарування не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Доводи касаційної скарги про необхідність проведення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи та необгрунтовану відмову суду в задоволенні відповідного клопотання, колегія суддів відхиляє.

Повторна експертиза призначається, якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумнів в його правильності. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об'єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Проте таких відомостей матеріали справи не містять.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат