Справа № 461/4336/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/63/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника законного представника зацікавленої особи та боржника -ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою законного представника зацікавленої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року у справі за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. звернувся до суду з поданням про надання дозволу на тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, мотивуючи тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває виконавчий лист № 460/165/13-ц, виданий 15.08.2014 року Яворівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_6 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» заборгованість за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року в розмірі 6 977 592 (шість мільйонів дев'ятсот сімдесят сім тисяч п'ятсот дев'яносто дві) грн. 09 коп. та 1820,00 грн. судових витрат, а всього стягнуто 6979412 (шість мільйонів дев'ятсот сімдесят дев'ять тисяч чотириста дванадцять) грн. 09 коп.

В обґрунтування подання посилається на те, що боржником умисно не погашено заборгованість, ним вчиняються дії по уникненню виконання рішення суду, що є підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 - задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_6 без вилучення паспортного документа до сплати заборгованості по виконавому листу № 460/165/13-ц виданому 15.08.2014 року Яворівським районним судом Львівської області.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року, законний представник зацікавленої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржила таку в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята без повного з'ясування обставин справи, у зв'язку з чим є необґрунтованою та незаконною.

Зазначає, що вона та ОСОБА_6 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 Донька перенесла операцію по видаленню аденоїдів та в зимову пору року у неї починається загострення, їй потрібне перебування в умовах сухого теплого клімату - лікування в умовах субтропічного клімату. Дані вимоги лікаря можливо виконати лише за межами України. Апелянт не має можливості супроводжувати дитину у поїздці за кордон з метою її лікування, оскільки доглядає малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що не погоджується з мотивами оскарженої ухвали про те, що ОСОБА_6 ухиляється від виконання покладеного на нього - як боржника зобов'язання. Так, 12 листопада 2014 року з метою виконання рішення суду ОСОБА_6 за сприянням стягувача продав квартиру АДРЕСА_1. Вилучені від реалізації кошти у розмірі 1801402 грн. 50 коп. були перераховані на погашення заборгованості. Посилається також на ряд квитанцій, які підтверджують сплату боржником коштів за зобов'язанням. Відтак, ОСОБА_6 не ухиляється від виконання судового рішення та сплатив значну суму заборгованості. Звертає увагу й на те, що у ОСОБА_6 наявне майно за рахунок якого рішення суду може бути виконане, таке майно описане виконавцем.

На думку апелянта, заборона виїзду ОСОБА_6 за кордон безпосередньо впливає на права та інтереси малолітньої доньки ОСОБА_3

Просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання, а також скасувати ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року.

Сторони у встановленому законом порядку завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду двічі не з'явився представник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області, подавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із зайнятістю у розгляді інших судових справ. Про підстави надання переваги розгляду інших справ двічі поспіль та про неможливість прийняти участь у розгляді справи іншим працівником підрозділу колегії суддів не повідомив.

Зважаючи на встановлені чинним ЦПК України терміни розгляду апеляційних скарг на ухвали суду, та визнання неповажними причини неявки представника в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності у відповідності до вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа судом апеляційної інстанції розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції задовольняючи подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 виходив з того,що боржником заборгованість не погашена, жодних дій спрямованих на виконання рішення суду не вчинено та не повідомлено про поважні причини невиконання рішення суду, він не з»явився до державного виконавця та не повідомив про причини такої неявки, «а систематичний виїзд за межі України вказує на ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням Яворівського районного суду Львівської області № 460/165/13-ц».

З матеріалів справи вбачається наступне.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває виконавче провадження № 46234188 з примусового виконання виконавчого листа № 460/165/13-ц, виданого 15.08.2014 року Яворівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_6 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року в розмірі 6 977 592 грн.09 коп. та 1 820 грн. судових витрат, а всього 6 979 412,09 грн.

Згідно квитанції від 25 вересня 2015 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 30 000,00 грн. (а.с. 136).

Згідно квитанції від 30 вересня 2015 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 14 999.00 грн. (а.с. 136).

Згідно квитанції від 28 березня 2016 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 5 000,00 грн. (а.с. 137).

Згідно квитанції від 30 листопада 2016 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 7 000,00 грн. (а.с. 137).

Згідно квитанції від 29 грудня 2016 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 8 000,00 грн. (а.с. 138).

Згідно квитанції від 01 лютого 2017 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 6 000,00 грн. (а.с. 138).

Згідно квитанції від 06 квітня 2017 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 7 500,00 грн. (а.с. 139).

Згідно квитанції від 12 червня 2017 року ОСОБА_6 сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп» на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року 5 000,00 грн. (а.с. 139).

Факт сплати ОСОБА_6 вищевказаних коштів на погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2332/2/13727 від 16.04.2008 року підтверджується і довідкою-рахунком (станом на 16 листопада 2017 року), виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс Транс Груп», що є стягувачем по виконавчому провадженню № 46234188, згідно якої ОСОБА_6 були здійснені наступні платежі: 25 вересня 2015 року - 1 397,00 доларів США (що еквівалентно 30 000,00 грн.), 30 вересня 2015 року 654,86 доларів США (що еквівалентно 14 999,00 грн.), 28 березня 2016 року 190,26 доларів США (що еквівалентно 5 000,00 грн.), 30 листопада 2016 року 273,44 доларів США (що еквівалентно 7 000,00 грн.), 29 грудня 2016 року 297,47 доларів США (що еквівалентно 8 000,00 грн.), 01 лютого 2017 року 221,57 доларів США (що еквівалентно 6 000,00 грн.), 06 квітня 2017 року 276,19 доларів США (що еквівалентно 7 500,00 грн.), 12 червня 2017 року 191,99 доларів США (що еквівалентно 5 000,00 грн.) (а.с. 142).

З вищевказаної довідки вбачається, що ОСОБА_6 також було здійснено і інші платежі, а саме: 07.11.2014 року - в сумі 21 496,64 доларів США, 11.11.2014 року - в сумі 53 919,91 доларів США, 12.11.2014 року - в сумі 44 584,61 доларів США (а.с. 142).

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон) передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадках якщо діють неврегульовані договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодження сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції на час розгляду подання в суді першої інстанції) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Аналогічні норми містяться і в ст. 441 ЦПК України (в редакції на час розгляду апеляційної скарги).

Згідно висновків Верховного Суду України з приводу судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, право оскаржити ухвалу суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України мають державний виконавець, який вніс подання, сторони виконавчого провадження та інші зацікавлені особи.

Відповідно до Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

З врахуванням наведеного, при вирішенні питання про тимчасове обмеження вказаного конституційного права державний виконавець зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Таким чином, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Отже, саме державний виконавець зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

В узагальненні судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, Верховний Суд України вказав, що ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Отже, наявність у боржника невиконаних зобов'язань за рішенням суду саме по собі, не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

З копій документів, що додані заявником до подання не вбачається умисного ухилення ОСОБА_6 від виконання покладених на нього обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 в період з листопада 2014 року по червень 2017 року здійснював платежі по погашенню заборгованості за кредитним договором у значних сумах.

Крім того, колегія суддів не погоджується з твердженням заявника, що доказом ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є його неявка на виклики державного виконавця від 10 вересня та 20 жовтня 2015 року і 13 лютого 2017 року, оскільки таке спростовується проведеними ОСОБА_6 проплатами по погашенню заборгованості за кредитним договором, як в вищевказані періоди так і в подальшому.

Безпідставним та недоведеним є і твердження заявника, що часті виїзди боржника за межі України можуть «створити загрозу щодо повного, фактичного виконання рішення суду»

У зв'язку з цим, колегія суддів приходить до переконання, що державному виконавцю необхідно було надати суду належні та допустимі докази того, що дійсно боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково, зокрема докази того, що він має змогу виконувати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин і таке інше.

Відповідно до ст. 17 Закону України" Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення ЄСПЛ є джерелом права.

У справі "Гочев проти Болгарії" від 26 листопада 2009 року, європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що при вирішенні питання про пропорційність обмеження з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдане лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості, проте, навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Апелянт та боржник ОСОБА_6 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 Доводи апелянта про необхідність супроводу неповнолітньої дитини для лікування за межі України, оскільки вона не має можливості супроводжувати дитину у поїздці за кордон у зв»язку з доглядом за малолітнім сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції. Тому колегія суддів прийшла до висновку про те, що оскаржувана ухвала про заборону виїзду ОСОБА_6 за кордон безпосередньо впливає на права та інтереси малолітньої доньки ОСОБА_3

Оцінка зібраних у справі доказів та аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, висновки суду не спростовуються матеріалами справи, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обмеження права виїзду особи за межі України, якщо ухилення від виконання зобов'язання не знайшло підтверджень.

Отже, судова колегія вважає, що підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження права ОСОБА_6 у виїзді за межі України не має.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу законного представника зацікавленої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 слід задовольнити частково, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року скасувати, в задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 - відмовити.

У задоволенні апеляційної скарги в частині скасування ухвали Апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року, слід відмовити, оскільки апеляційний розгляд проводився за апеляційною скаргою іншої особи, підстави оскарження не були тотожними з тими, які розглядаються на даний час, і цією ухвалою оскаржувана ухвала не змінювалось і не скасовувалась. .

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника зацікавленої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року скасувати.

Взадоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Берегових В.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_6 - відмовити.

Решта вимог апеляційної скарги залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає в силу вимог ст. 389 ЦПК України. .

Повний текст постанови складено 09 березня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.