Постанова

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-5644/11

провадження № 61-3115 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради,

відповідач: управління Державного комітету по земельним ресурсам у

м. Одесі, ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради на рішення апеляційного суду Одеської області у складі суддів: Драгомерецького М. М., Панасенкова В. О., Парапана В. Ф.,

від 30 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2011 року перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до управління Державного комітету по земельним ресурсам у м. Одесі, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про витребування майна, визнання незаконним та скасування державного акта.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2007 року за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку площею 0, 1 га, розташовану по АДРЕСА_1 На підставі рішення суду, 14 січня 2008 року

ОСОБА_5 видано державний акт про право власності на земельну ділянку.Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 3 квітня 2008 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано з направленням справи на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 8 червня 2010 року зазначений позов був залишений без розгляду. Разом з тим, за договором купівлі-продажу

від 13 листопада 2008 року ОСОБА_5 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_4, на підставі якого 7 квітня 2009 року останній видано державний акт про право власності на земельну ділянку. Оскільки рішення суду, яке стало підставою для набуття ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, скасовано, та відповідно до діючого законодавства України право розпорядження землями територіальної громади м. Одеси є виключною компетенцією Одеської міської ради, позивач просив визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий ОСОБА_4, а також витребувати у неї земельну ділянку на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради.

Рішенням Приморського районного суду м Одеси у складі судді

Кравчук Т. С. від 11 грудня 2015 року позов першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради задоволено. Витребувано від ОСОБА_4 на користь Одеської міської ради земельну ділянку площею 0, 1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1. Визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 7 квітня 2009 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка придбана ОСОБА_4 у особи, яка не мала права її відчужувати, а тому до спірних правовідносин підлягають застосування положення

статті 388 ЦК України. Крім того, оскільки рішення про надання вказаної земельної ділянки Одеська міська рада не приймала, підлягає визнанню незаконним та скасуванню державний акт на спірну земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 набула права власності на спірну земельну ділянку з дотриманням визначених статтею 657 ЦК України вимог, за оплатним договором, а тому вона є добросовісним набувачем і спірна земельна ділянка не може бути витребувана у неї. Крім того, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку статтею 152 ЗК України не передбачено.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у встановленому законом порядку Одеською міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність чи користування не приймалося та державний акт отримано на підставі судового рішення, у подальшому скасованого. ОСОБА_5 не мав права відчужувати цю земельну ділянку ОСОБА_4, оскільки вона вибула з володіння територіальної громади в особі Одеської міської ради поза її волею як власника земельної ділянки, а тому прокурор обґрунтовано просив витребувати її на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. Крім того, висновок суду апеляційної інстанції про неможливість визнання недійсним державного акта суперечить правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2007 року за ОСОБА_5. визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану в

АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, 10 жовтня 2008 року на ім'я ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 3 квітня 2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

Під час нового розгляду справи ухвалою Приморського районного суду

м. Одеси від 08 червня 2010 року позов залишено без розгляду.

13 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., на підставі якого 7 квітня 2009 року останній видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до придбання спірної земельної ділянки

ОСОБА_4 її законним власником був ОСОБА_5, який мав чинний державний акт серії НОМЕР_3, а не територіальна громада м. Одеси.

Однак судом не враховано, що державний акт на спірну земельну ділянку ОСОБА_5 видано 13 жовтня 2008 року, тобто в той час, коли правова підстава для його видачі - рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2007 року було скасовано судом апеляційної інстанції, отже, не могло породжувати будь-яких юридичних наслідків, в тому числі бути законною підставою виникнення права власності у ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку.

Оскільки рішення суду, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на спірну земельну ділянку та відчужив її ОСОБА_4, у подальшому було скасовано, то слід вважати, що земельна ділянка вибула з комунальної власності Одеської міської ради поза її волею й вона має право витребувати цю земельну ділянку від добросовісного набувача за правилами

статті 388 ЦК України.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі

№ 6-52цс14.

Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 388 ЦК України, помилково вважаючи, що за правилами цієї статті земельну ділянку неможливо витребувати у ОСОБА_4 як у добросовісного набувача, не звернувши уваги на те, що право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР

від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею

17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання в право власності

ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті

84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня

1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки та незаконність рішення суду, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на спірну земельну ділянку та відчужив її

ОСОБА_4, у подальшому скасованого, та на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті статті 661 ЦК України з вимогою до продавця товару, а не до територіальної громади, яка має право на витребування земельної ділянки, і зазначене відповідає критерію законності.

Тобто, відповідач не позбавлена права пред'явити вимоги до ОСОБА_5 на підставі статті 661 ЦК України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

За таких обставин, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, дійшов обґрунтованого висновку про її витребування у ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскільки державні актина право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України

від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість визнання недійсним державного акта.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно з статтею 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Приморського районного суду м Одеси від 11 грудня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта