Справа № 428/999/18
Провадження №2/428/208/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі головуючого судді - Журавель Т.С., при секретарі - Андрусишин Н.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачу на праві власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстровані відповідачі. У 2014 році вони виїхали до Російської Федерації та до цього часу до України не повертались. Позивач змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та не може оформити субсидію. В добровільному порядку відповідачі з реєстраційного обліку не знімаються, у зв'язку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду.

Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Причини неявки відповідачів суду не відомі. Представник третьої особи - Шарнікова І.І. надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №1013 від 21.02.2018 року.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В силу ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії ААК №690037 від 02.12.1997 року.

Згідно копії паспорта громадянки України серії НОМЕР_2, виданого 13.07.1998 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3, виданого 18.12.2000 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_6 - матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5. Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 27.08.2014 року.

Згідно згоди серії 78 АБ 4236957 від 01.03.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 надають згоду на зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 їхнього неповнолітнього сина - ОСОБА_3.

З копії домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

У відповідності до копії довідки про склад сім'ї Відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг №18078 від 24.01.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - заявник, ОСОБА_2 - син та ОСОБА_3 - онук.

Згідно копії акту про встановлення факту проживання /не проживання/ № 158 від 24.01.2018 року, затвердженого директором КП «ЄРЦ м. Сєвєродонецька» Якімовою А.В., за адресою: АДРЕСА_1 фактично мешкає ОСОБА_1. Окрім зазначеної особи за вказаною адресою ніхто не мешкає з 2014 року по теперішній час.

Аналізуючи викладене вбачається, що у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, відповідачі не мешкають з 2014 року. Наміру проживати у вказаній квартирі відповідачі не мають, перешкод у користуванні квартирою позивач не чинить.

Разом з тим, ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_3 у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Проте, згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №1013 від 21.02.2018 року з метою захисту житлових прав неповнолітньої дитини, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає недоцільним позбавлення права користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку.

Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405 або 406 ЦК незалежно від віку особи.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач разом з сином беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а навпаки відповідачем на адресу суду було надіслано згоду на зняття з реєстраційного обліку - ОСОБА_3, а тому судом вбачається визнання відповідачами позовних вимог у повному обсязі.

У відповідності до ч 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації за місцем проживання здійснюється в день звернення особи, зокрема, на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на викладене, враховуючи визнання відповідачами позову, а також враховуючи, що відповідачі підлягають зняттю з реєстрації за місцем проживання на підставі рішення суду про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та відмовивши у задоволенні позовної вимоги в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 82, 206, 258, 259, 263-265, 354ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий 18.12.2000 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1), такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.С.Журавель