Справа № 130/3239/15-ц
Провадження № 22-ц/772/13/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сенько Л. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 рокуСправа № 130/3239/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

судді-доповідача: Оніщука В.В.

суддів: Берегового О.Ю., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ПАТ «ОТП Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Сенько Л.Ю. в приміщенні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_4, про визнання договору недійсним.

Позов мотивовано тим, що 11 вересня 2013 року померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої вона отримала в спадок житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0367 га, розташовану по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 18 листопада 2014 року. Позивачем зазначено, що під час оформлення спадщини вона дізналась, що її мати в 2008 році уклала із ПАТ «ОТП Банк» договір іпотеки, предметом якого є зазначений вище житловий будинок та земельна ділянка. Позивач вважає, що даний договір іпотеки від 18 квітня 2008 року є недійсним, так як у неї є підстави вважати, що покійна мати під час укладення договору іпотеки не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки з 2005 року перебувала на обліку у нарколога в районній лікарні м. Жмеринка з діагнозом алкоголізм ІІІ стадії, а тому просила визнати недійсним договір іпотеки від 18 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки № РМ-SMEB04/238/2008 від 18 квітня 2008 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_5, посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1854.

Додатковим рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2017 року вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив того, що на момент підписання оскаржуваного договору іпотеки від 18 квітня 2008 року ОСОБА_5 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді психічних розладів внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (судинного, інтоксикаційного) ґенезу та не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи від 02 жовтня 2016 року та медичних карт хворої ОСОБА_5, з яких вбачається, що захворювання ОСОБА_5 є наслідком її зловживання алкогольними напоями.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ «ОТП Банк» подано апеляційну скаргу, мотивовану тим, що ОСОБА_5 на момент підписання договору іпотеки діяла цілком свідомо та з власної волі, до укладення правочину її ніхто не спонукав, вона усвідомлювала наслідки укладеного правочину, оскільки була попереджена про це нотаріусом, при цьому медична документація, яка б підтверджувала її хронічний алкоголізм з 1989 року та в момент підписання договору, відсутня, крім того підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні представник ПАТ «ОТП Банк» апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому суд апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорено, що 18 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CM-SMEB04/238/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 36 990,00 доларів США строком до 25 квітня 2023 року.

В забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором 18 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № PM-SMEB04/238/2008 (майнова порука), посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1854.

За умовами даного договору іпотекодавець ОСОБА_6 передала іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, виданого виконкомом Жмеринської міської ради 06 березня 2008 року, а також земельна ділянка під АДРЕСА_2, площею 0,0367 га та належить іпотекодавцю на підставі Державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданого виконкомом Жмеринської міської ради 17 березня 2008 року з цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови (для обслуговування житлового будинку), кадастровий номер - НОМЕР_3.

Також, 18 квітня 2008 року нотаріусом було накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі житлового будинку та земельної ділянки, які належить ОСОБА_5 до припинення чи розірвання договору.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_3 заявлено вимогу про визнання недійсним договору іпотеки обґрунтовану тим, що 11 вересня 2013 року померла її мати ОСОБА_5, при цьому на момент підписання договору іпотеки від 18 квітня 2008 року остання страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді психічних розладів внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (судинного, інтоксикаційного) ґенезу та не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 та 18 листопада 2014 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0367 га, що по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення якої землі житлової та громадської забудови (для обслуговування житлового будинку).

З інформації КЗ ВОНД «Соціотерапія» №1/1-149 від 25 травня 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 в Комунальному закладі Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» на диспансерному обліку не перебуває, за медичною допомогою не зверталася.

Також, ОСОБА_5 не перебуває на обліку в АЗПСМ м. Жмеринка, відповідно до інформації КУ «Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 15 серпня 2016 року №683/01-4.

З довідки Жмеринської ЦРЛ №1367 від 20 травня 2016 року видно, що ОСОБА_5 не перебуває на психіатричному обліку в Жмеринській ЦРЛ.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №9 від 02 жовтня 2016 року на момент підписання договору іпотеки від 18 квітня 2008 року ОСОБА_5 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді психічних розладів внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (судинного, інтоксикаційного) ґенезу; на момент підписання договору іпотеки від 18 квітня 2008 року ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. З описової частини висновку експертизи вбачається, що про захворювання ОСОБА_5 свідчать дані анамнезу про зловживання нею впродовж багатьох років (з 1989 року) спиртними напоями, формування психічної та фізичної залежності від них з виникненням потягу до алкоголю, запоїв, похмілля, характерного зменшення добової толерантності до алкоголю, що протікало на тлі органічного ураження її головного мозку внаслідок гіпертонічної хвороби з кризовим перебігом, діенцефального синдрому, ускладнилось хронічною недостатністю мозкового кровообігу, розвитком енцефалопатії, дисметаболічної (алкогольної) міакардіопатії, виникненням на тлі синдрому відміни вживання алкоголю психічних розладів (алкогольного делірію) з порушенням орієнтації, психомоторним збудженням, галюцинаторними переживаннями, призвело до характеролічних змін особистості по алкогольному типу до рівня деградації у вигляді вираженого інтелектуально-мнестичного зниження, значних вольових порушень із залежністю від своїх бажань та потягів, легким підпаданням під сторонній вплив, а також до характерних порушень у сферах емоцій, мислення, уваги, зниження морально-етичних якостей, критичних та адаптаційних здібностей з порушенням прогнозування своїх дій і вчинків, що слугувало причиною для її госпіталізації в лікарню та неодноразового призначення консультацій районним лікарем-наркологом, який у 2005 році відмітив у неї факт наявності хронічного алкоголізму та встановив у 2010 році ІІІ стадію даного захворювання із взяттям на диспансерний наркологічний облік.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що правочин вчинено особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оскільки поклав в основу свого рішення лише висновок судово-психіатричної експертизи №9 від 02 жовтня 2016 року.

З матеріалів справи видно, що не погоджуючись із вказаним висновком експерта, представником відповідача двічі заявлялось клопотання про призначення повторної експертизи, яке судом першої інстанції залишено без задоволення, тому відповідно до вимог ч.2 ст. 150 ЦПК України ухвалою апеляційного суду клопотання представника відповідача було задоволено та призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.

Так, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №111 від 19 лютого 2018 року ОСОБА_5 на момент підписання договору іпотеки від 18 квітня 2008 року не виявляла ознак будь-якого психічного розладу, у стані тимчасового розладу психічної діяльності не перебувала; за своїм психічним станом на момент підписання договору іпотеки від 18 квітня 2008 року ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Крім того, зі змісту висновку судово-психіатричного експерта №111 від 19 лютого 2018 вбачається, що лише через два роки (2010 р.) у ОСОБА_5 був виявлений психічний розлад, пов'язаний із залежністю від алкоголю, була поставлена на облік у нарколога з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, ІІІ ст. Запійне пияцтво. Змінення особистості по експлозивному типу, хронічна алкогольна енцефалопія. Дисметаболічна (алкогольна) міокардіопатія. Гіпертонічна хвороба, СНІІА. Хронічний алкогольний гепатит». Посилання нарколога у своїх записах на зловживання ОСОБА_5 алкоголем «з 1989 року», та те, що вона має «фізичну залежність з 1995 р.» не підтверджені будь-якою іншою об'єктивною інформацією та не можуть бути тотожними стверджуванню, що у ОСОБА_5 були психічні розлади, які позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у будь-який проміжок часу, зокрема в момент підписання договору іпотеки від 18 квітня 2008 року.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» визначено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Крім того, зі змісту постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 вбачається, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Апеляційний суд вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи №9 від 02 жовтня 2016 року, є необгрунтованим і складеним з порушенням Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, при цьому апеляційний суд приймає до уваги висновок судово-психіатричного експерта №111 від 19 лютого 2018 року, який є повним, ясним, обгрунтованим і таким, що відповідає іншим матеріалам справи та вказує на відсутність у ОСОБА_5 стійких психічних розладів, що відображені у медичній документації щодо госпіталізації через нетривалий проміжок часу після підписання договору.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, висновком судово-психіатричного експерта №111 від 19 лютого 2018 року встановлено відсутність у ОСОБА_5 психічних розладів, які позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент підписання договору іпотеки від 18 квітня 2008 року, при цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених у позові вимог, тоді як згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, яке не ґрунтується на вимогах закону підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, а також скасуванню підлягає додаткове рішення суду від 29 травня 2017 року, яким вирішено питання про судові витрати, і крім того відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» мають бути стягнуті витрати, які сторона сплатила, а саме судовий збір в розмірі 535,92 грн. за подачу апеляційної скарги та 5 629,50 грн. витрат за проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року та додаткове рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_4, про визнання договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» судовий збір в розмірі 535,92 грн. за подачу апеляційної скарги та 5 629,50 грн. витрат за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи..

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ О.Ю. Береговий

/підпис/ Т.О. Денишенко

Згідно з оригіналом:

Суддя-доповідач В.В. Оніщук