Справа № 583/2609/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Сидоренка Р.В.,

за участю секретаря Зубатової І.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2017 року ОСОБА_1, в подальшому заявою від 06.10.2017 року уточнивши позовні вимоги, звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 20.12.2006 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_5, після реєстрації якого кожний залишився при своїх прізвищах. 27.12.2006 року ОСОБА_1 зареєструвалася в житловому будинку по пров. Суворова, 21, м. Охтирка, який належав її чоловіку на підставі договору купівлі продажу від 18.11.1986 року. Разом з тим, в ОСОБА_5 від попереднього шлюбу є дорослі дочка та син, які проживали окремо. 10.06.2015 року помер ОСОБА_5, який за життя залишив заповіт від 10.12.2003 року на користь дочки ОСОБА_4 Проте, позивач розраховувала та передбачала, що після смерті чоловіка відкриється спадщина за законом, та вона разом із донькою та сином реалізують на рівних правах своє право на спадщину. На даний час в провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області знаходяться цивільні справи за позовами ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинковолодіння, про визнання заповіту недійсним. Відповідач постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, і у домоволодіння до м. Охтирка приїжджає вкрай рідко. ОСОБА_4 заселила до самої великої кімнати житлового будинку по пров. Суворова, 21, м. Охтирка, невідомих осіб, які не є ні родичами, ні членами сімї ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_4 Позивачу, як постійному мешканцю, довелося обмежитися значно малою жилою кімнатою. Нові мешканці вели антисанітарний образ життя, ображали позивача, провокували конфлікти, що стало підставою до неодноразового виклику працівників поліції. На зауваження на поведінку заселених жильців надходила відповідь, що їм дозволила ОСОБА_4 В звязку з чим, просить визнати протиправними дії ОСОБА_4 по вселенню у житловий будинок за адресою: пров. Суворова, 21, м. Охтирка, Сумська область, фізичних осіб, які не входять до кола родичів або членів сімї ОСОБА_5 при його житті, смерть якого настала 10.06.2015 року, ОСОБА_1 і ОСОБА_4, без письмової згоди або погодження про це постійного мешканця житлового будинку за даною адресою і члена сімї власника житлового будинку ОСОБА_5 при його життя ОСОБА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Пояснила також, що 06.08.2017 року ОСОБА_4 вселила квартирантів до спірного житлового будинку. Показувала договір по якому будуть проживати квартиранти, але в руки не давала. ОСОБА_6 разом зі своєю дружиною і дитиною робили все що їм заманеться. Вона неодноразово викликала працівників поліції. 10-15 вересня 2017 року квартиранти, ще до звернення до суду, вони виселилися. Після чого рідний брат відповідача ОСОБА_7 почав приводити нових квартирантів. Вважає, що ОСОБА_4 заселила квартирантів з метою виселити її з будинку.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Від представника позивача надійшла письмова заява про проведення судового засідання 06.03.2018 року без участі позивача та представника позивача.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував. Надав письмовий відзив, в яком зазначив, що дійсно в період з 07.08.2017 року по 10.09.2017 року дійсно у спірному домоволодінні проживали квартиранти, проживання яких було погоджено із ОСОБА_1, оскільки брату ОСОБА_4О ОСОБА_7 потрібні кошти для лікування сина, який страждав на онкологічне захворювання. Тому використовували будь-яку можливість отримати додатковий дохід. Через місяць після вселення ОСОБА_1 створила нестерпні умови для проживання квартирантів і останні вимушені були виїхати з будинку. Звертає увагу, що із часу прийняття спадщини ОСОБА_4 отримала право на володіння і користування спадщиною. Крім того, станом на 20.09.2017 року, на день подання позовної заяви, будь-яких прав позивача порушено не було. В звязку з чим, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є квартальним уповноваженим, зокрема, по пров. Суворова, м. Охтирка. У вересні до неї двічі зверталася ОСОБА_1 зі скаргами на те, що ОСОБА_4, донька ОСОБА_5, заселила до будинку по пров. Суворова, 21, м. Охтирка, квартирантів, які пють, гуляють, вчиняють сварки. Вона приходила до додому до позивача, та бачила чоловіка і жінку, які є сторонніми особами та не є родичами ОСОБА_1 Зазначила також, що ОСОБА_4 перш ніж заселити квартирантів повинна була звернутися до квартального уповноваженого та повідомити про заселення осіб.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що з весни 2017 року він возив молоко ОСОБА_1 декілька раз на тиждень з різною періодичністю. Коли заходив у двір, то бачив там сторонніх осіб, зокрема, чоловіка, який був в стані алкогольного спяніння, його дружину та маленьку дитину. ОСОБА_1 скаржилася, що ці люди роблять неможливим її проживання в житловому будинку.

Заслухавши думку учасників судового процесу, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 18.11.1986 року ОСОБА_5 належав житловий будинок по пров. Суворова, 21, м. Охтирка, Сумської області (а.с. 102-103).

Починаючи із 10.09.1993 року в даному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_4 та її син ОСОБА_10 (а.с. 8 на звороті)

20 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-БП №2019690 від 20.12.2006 року (а.с. 10).

27 грудня 2006 року ОСОБА_1 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відміткою в паспорті (а.с. 8 на звороті).

10 червня 2015 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №241602 від 11.06.2015 року (а.с. 11).

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів (частина перша статті 328 Цивільного кодексу України).

За правилами частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом встановлено, що в провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області перебуває цивільна справа №583/401/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Охтирського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_11, третя особа: ОСОБА_7, про визнання заповіту недійсним. Зокрема, ОСОБА_1 просить визнати недійсним з моменту його оформлення та нотаріального посвідчення заповіт, складений 10 грудня 2003 року від імені заповідача ОСОБА_5, смерть якого настала 10.06.2015 року, за яким засвідчено розпорядження заповідача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, щодо належної йому власності на користь ОСОБА_4, складеного за допомогою компютерної техніки та посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_11, на нотаріальному бланку серії ВВА № 490013, із зазначенням про реєстрацію в реєстрі за № 5524, в наслідок порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року №18/5.

Також в провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області перебуває цивільна справа №583/3677/15-ц, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 про визнання права власності на частину домоволодіння, провадження по якій зупинено до вишення вищевказаної цивільної справи.

Згідно довідки Комунального підприємства Охтирського міського бюро технічної інвентаризації від 14.08.2015 року, станом на 31.12.2012 року право власності на домоволодіння за адресою: Сумська область, м. Охтирка, пров. Суворова, 21, зареєстроване за ОСОБА_5 згідно договору купівлі продажу, посвідченого Охтирською держнотконторою 18.11.1986 року, реєстр №3212 (а.с. 91).

Сторони в судовому засіданні не заперечували, що на час судових спорів між сторонами нотаріальні дії нотаріусом не вчинялися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 Цивільного кодексу України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди може бути підтверджено, зокрема, свідоцтвом про право на спадщину.

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Згідно ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1235 Цивільного кодексу України, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Тому можна зробити висновок, що навіть в разі відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту, складеного10 грудня 2003 року від імені заповідача ОСОБА_5, смерть якого настала 10.06.2015 року, недійним, позивач має обовязкову частку на спадщину, передбачену ст. 1241 Цивільного кодексу України.

Таким чином судом встановлено, що наданий час тривають судові спори щодо спірного житлового будинку по пров. Суворова, 21, м. Охтирка, право власності на даний житловий будинок ні за позивачем, ні за відповідачем не зареєстровано.

Тобто, можна вважати, що наданий час співвласниками житлового будинку є дружина та діти померлого ОСОБА_5, які мають право володіти й користуватися житловим будинком, проте через відсутність реєстрації такого права обмежені у праві розпорядження належним йому майном.

Однак, зазначене не може бути підставою для перешкод позивачу у користуванні будинком, зокрема, у вселенні до нього, зі сторони відповідача. До поділу будинку в натурі та встановлення порядку користування ним позивач, так само як і відповідач, мають право користуватися будь-якою частиною будинку і не вправі перешкоджати у цьому одне одному.

Доводи представника відповідача є безпідставними та такими, що не знайшли свого повного підтвердження.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Частиною першої статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось представником відповідача, що ОСОБА_12 було заселено до спірного житлового будинку квартирантів, які не являються членами сімї, угоди про порядок користування житловим будинком не було укладено.

З матеріалів перевірки Охтирського ВП ГУНП в Сумській області від 04.08.2017 року, від 04.09.2017 року, від 15.09.2017 року, від 23.10.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово викликала працівників поліції з приводу заселення ОСОБА_4 в житловий будинок по пров. Суворова, 21, м. Охтирка, квартирантів, з приводу крадіжки металу, в якій ОСОБА_1 підозрює квартиронаймачів, з приводу конфлікту з квартиронаймачами.

Крім того, факт заселення квартиронаймачів до спірного житлового будинку підтверджується показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, наданими в судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає, що факт порушення житлових прав позивача з боку відповідача знайшов підтвердження в судовому засіданні та мав місце в минулому.

До поділу будинку в натурі та встановлення порядку користування ним позивач, так само як і відповідач, мають право користуватися будь-якою частиною будинку і не вправі перешкоджати у цьому одне одному.

Згідно зі ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між тим, за положенням ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 11.12.2017 року пояснила, що 10-15 вересня 2017 року квартиранти зі спірного житлового будинку виселилися. Тобто на момент звернення позивача до суду її право відповідачкою вчиненням зазначених у позові дій не порушувалось.

Наявність подальших оголошень про здачу кімнати у оспорюваному будинку та намір з боку сина відповідачки вселити до будинку вже інших квартирантів не стосуються дій відповідачки по справі, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, ОСОБА_1 не довела, що на час звернення до суду були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси останньої та яким шляхом слід їх відновити, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно ч.ч. 1 2, ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Із матеріалів справи вбачається що 31.01.2018 року між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_3 укладено договір №3 про надання правової (правничої) допомоги, безпосереднім предметом якого є надання правової допомоги у справі №583/2609/17, про визнання протиправними дії по вселенню у житловий будинок осіб, які не входять до кола родичів та членів сімї мешканців житлового будинку, протягом розгляду у Охтирському міськрайонному суді (а.с. 115-116).

Відповідно до опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги входить: отримання (зняття копій), аналітичне ознайомлення документів від позивача, аналіз чинного законодавства України з спірних питань; аналіз судової практики з наданих правовідносин; встановлення (перевірка) наявності у позивача права на подання позову; надання усної професійної (юридичної) консультації відповідачу; складання відзиву, участь в судових засіданнях.

Згідно з оригіналом розрахункової квитанції №б/н серії АААБ від 05.02.2018 року адвокат ОСОБА_3 отримав 3000 грн. правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи зазначене, виходячи з обсягу виконаної представником відповідача правової допомоги по справі, її характеру, що відповідачем понесені витрати у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, яким фактично надавалась така допомога, суд вважає необхідним стягнути із ОСОБА_1 компенсацію витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 500 грн.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в позові судовий збір та інші витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дій протиправними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП: НОМЕР_1, місце реєстрації: пров. Суворова, 21, м. Охтирка, Сумська область) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_2, місце реєстрації: пров. Суворова, 21, м. Охтирка, Сумська область) витрати на правничу допомогу в розмірі 500 (пятсот) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Сумської області шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.В. Сидоренко

Повний текст рішення складено 07.03.2018 року.