Справа № 372/1883/16-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
Провадження № 22-ц/780/480/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 46 13.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2018 року м. Київ

справа № 372/1883/16

провадження № 22ц/780/480/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В., Сліпченка О.І., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

сторони за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

сторони за зустрічним позовом:

позивач -ОСОБА_5

відповідачі - ОСОБА_4

ОСОБА_6

Обухівська міська рада Київської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року у складі судді Потабенко Л.В., повний текст складено 29.11.2017р.

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України:

пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2015 року придбав у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1000 га у АДРЕСА_1. Після купівлі земельної ділянки позивач виявив, що паркан та сарай ОСОБА_5,що мешкає на АДРЕСА_2 знаходиться в глибині земельної ділянки позивача більш ніж на 2 метри, про що був складений відповідний акт. В добровільному порядку відповідач відмовляється вирішити даний спір, тому позивач просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,1000 га, розташованої у АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача звільнити земельну ділянку площею 0,01 га, яка належить йому на праві приватної власності шляхом перенесення паркану відповідно до плану виносу меж земельної ділянки в натурі згідно технічної документації із землеустрою малого підприємства «Кадастр», та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Обухівської міської ради Київської області, та обґрунтовує її тим, що 22.09.1992 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 348 їй була передана у довічне успадковане володіння земельна ділянка площею 0,10 га, для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2., яку вона відповідно до рішень Обухівської міської ради отримала у приватну власність, а 28.09.2006 року отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, де сусіднім землекористувачем є ОСОБА_6, який 21.10.2003 року погодив межі земельної ділянки і лише у жовтні 2008 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Однак, форма даної земельної ділянки не відповідає фактичному користуванню відповідача, визначеної у плані забудови від 1992 року, що вказує на неправомірність рішення Обухівської міської ради. Крім цього, Обухівська міська рада Київської області передаючи у власність ОСОБА_6 земельну ділянку не перевірила чи знаходяться на земельній ділянці відповідні споруди, які були побудовані ОСОБА_5 та зареєстровані до придбання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки. Тому просила визнати незаконним рішення Обухівської міської ради Київської області № 199 від 24.01.2008 року «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» в частині передання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, за вказаною адресою, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений 16.09.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4та стягнути з ОСОБА_4 понесені судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що судом при прийняті порушено норми матеріального та процесуального права, не взято до уваги, що ОСОБА_4 придбав земельну ділянку на законних підставах. За загальними правилами добросусідства, закріпленими законодавцем у Земельному кодексі є обов'язком власників земельних ділянок, щоб землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдавалось щонайменше незручностей. Також цим кодексом передбачено рівні умови захисту прав власності на земельну ділянку. Тим більше, судовою земельно-технічною експертизою встановлено невідповідність встановлення меж на місцевості земельної ділянки що належить ОСОБА_5 Тому просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову, та в цій частині прийняти нове рішення яким позов ОСОБА_4 задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначила, що суд ом прийнято обґрунтоване, законне рішення, взято до уваги час набуття сторонами права власності на земельні ділянки, існування між ними суміжності та невідповідності фактичного розташування земельних ділянок межам визначеним у державних актах. Крім того, представниками Обухівської міської ради був складений акт про відсутність підтвердження порушення ОСОБА_5 прав ОСОБА_4 та зазначено, що дане порушення виникло не з вини ОСОБА_5 Тому просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_5 заперечував проти задоволення скарги.

Інші учасники належним чином також повідомлялися про час розгляду справи, до суду не з'явилися, їх неявка відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 22.09.1992 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 348 ОСОБА_5 була передана у довічне успадковане володіння земельна ділянка площею 0,10 га, для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до копії акту про відведення в натуру присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, вищевказана земельна ділянка була винесена в натурі.

27.02.2004 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 154, ОСОБА_5 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

28.02.2006 року рішенням Обухівської міської ради Київської області № 49 ОСОБА_5 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11.02.2008 року, ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,100 га, за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, на підставі рішення Обухівської міської ради від 28.09.2006 року № 49 6 сесії 5 скликання.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2.

21.10.2013 року повторно було здійснено винесення меж земельної ділянки ОСОБА_5 в натурі на місцевості, що підтверджується копією акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки. Даний акт підписаний всіма сусідніми землекористувачами, в тому числі ОСОБА_6

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.10.2008 року, ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі рішення Обухівської міської ради від 24.01.2008 року № 199 24 сесії 5 скликання.

16.09.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_4 прийняв (купив) земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.09.2015 року, серія та номер 4670.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 11.04.2017 року, межі земельної ділянки, відповідно до поворотних точок меж, що містяться в технічній документації, яка розташована по АДРЕСА_2 не відповідають фактичним межам земельної ділянки на місцевості. Межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, придбана ОСОБА_4 у ОСОБА_6 зазначені у державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, суттєво відрізняються від меж зазначених на плані забудови даної ділянки. Земельна ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_5 частково накладається на земельну ділянку, яка згідно державного акту на право власності на землю перебуває у власності ОСОБА_4 Площа накладання становить 0,0082 га. На земельній ділянці, яка згідно державного акту на право власності на землю серія НОМЕР_4 належить ОСОБА_4, рошташована господарська (нежитлова) будівля ОСОБА_5 Оскільки, місце розташування земельної ділянки можливо встановити за допомогою просторово-часових координат у встановленій системі, а план забудови садиби, це графічне зображення ділянки, який не містить координат поворотних точок меж, тому встановити чи розміщені будівлі споруди ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за межами плану забудови, не вбачається за можливе.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком.

Статтею 22 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласникам землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; судових рішень.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема, з встановленими розмірами земельних ділянок, о межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно із п. 2.1. вищевказаної Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

Відповідно до п.2.3 вищезгаданої Інструкції, для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

З матеріалів справи вбачається, що 21.10.2013 року повторно було здійснено винесення меж земельної ділянки ОСОБА_5 в натурі на місцевості, що підтверджується копією акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки. Даний акт підписаний всіма сусідніми землекористувачами, в тому числі ОСОБА_6 Доказів про те, що ці межі суміжними землекористувачами були порушені чи переміщені, суду не надано.

Водночас з висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 11.04.2017 року вбачається, що межі земельних ділянок сторін та інших суміжних землекористувачів, відповідно до поворотних точок меж, що містяться в технічній документації, не відповідають фактичним межам на місцевості.

Крім того, згідно акту №1 від 03.11.2016 року, укладеного представниками виконкому Обухівської міської ради у складі заступника Обухівського міського голови Цельора В.В., начальника земельного відділу Стрілець А.В. та спеціаліста земельного відділу Ткаченко Н.О. в присутності власника земельної ділянки АДРЕСА_3, ОСОБА_5, власників сусідніх земельних ділянок, за участю виконавця робіт із землеустрою, фізичної особи-підприємця ОСОБА_10, провели обстеження земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_5 встановили, що під час проведення геодезичних робіт було виявлено, що координати точок повороту зовнішньої межі земельної ділянки ОСОБА_5 суміщені в бік земельної ділянки ОСОБА_4., тому комісією зроблено висновок що неточність місця розташування зовнішніх меж земельної ділянки пов'язана з відсутністю технічного обладнання, що забезпечує необхідну точність виконання робіт під час винесення їх в натуру, та не пов'язана із діями ОСОБА_5 (т.1 а.с.58).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при виявленні різниці уточнена (дійсна) площа земельної ділянки вноситься в кадастр за згодою (заявою) її власника.

Оскільки такі неточності виявлені, як у ОСОБА_5, так і у позивача ОСОБА_4 виявлено зміщення в бік сусідньої земельної ділянки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , проте сторони не звертались з заявами про уточнення (дійсних) площ спірних земельних ділянок, і такого права не позбавлені (т.1 а.с.192).

Отже, за таких обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову сторонами не оскаржується.

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, на думку колегії суддів, не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи і вимогам закону, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає залишенню без змін, відповідно до ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389 ЦПК України, Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах, -

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : І.В.Іванова

Судді :