Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

місто Київ

справа № 125/387/16-ц

провадження № 61-6758св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Барського районного суду Вінницької області у складі судді Хитрука В. М. від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Марчук В. С., Жданкіна В. В., Сала Т. Б. від 12 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») про захист прав споживачів, за уточненими вимогами просив стягнути з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на свою користь сплачені за договором фінансового лізингу № 002840 від 14 січня 2016 року грошові кошти у сумі 38 195, 00 грн, неустойку у розмірі 14 514, 10 грн, що разом становить 52 709, 10 грн.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 14 січня 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу № 002840 (далі - договір). Під час спілкування представник відповідача підтвердила наявність трактора «Донфенг» за ціною 70 000, 00 грн та запропонувала здійснити платіж за трактор протягом часу, необхідного для заповнення бланка договору лізингу. Сплативши авансовий платіж у розмірі 37 500, 00 грн, позивач підписав запропонований йому текст договору. Наступного дня позивачу повідомили про необхідність здійснення доплати за договором у розмірі 695, 00 грн, що ОСОБА_3 й зробив. Позивач у строк, повідомлений менеджером відповідача, предмет лізингу не отримав; прочитавши договір, він дізнався, що ціна трактора становить 14 718, 69 доларів США, що еквівалентно 381 950, 00 грн, та строк передачі трактора складає не 3 дні, як було повідомлено усно, а 120 робочих днів після сплати 50% авансу. Платіж, який здійснено позивачем, відповідно до договору є не авансовим, а адміністративним.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 26 січня 2016 року направив на адресу ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» заяву про розірвання договору з вимогою про повернення сплачених грошових коштів. Дії відповідача позивач вважав протиправними, оскільки обмежують його права як споживача, гарантовані Законом України «Про захист прав споживачів». Керуючись статтями 12, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити.

Заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 сплачені за договором лізингу грошові кошти у розмірі 38 195, 00 грн та неустойку у сумі 14 514, 10 грн, що разом складає 52 709, 10 грн, у зв'язку із розірванням договору, укладеного поза торговельним або офісним приміщенням відповідача та за несвоєчасне повернення грошових коштів; здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є змішаним та містить елементи договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договору оренди (найму) транспортного засобу. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_3 правомірно відмовився від договору, надіславши заяву відповідачу, оскільки виявив умови, які не задовольняли його як споживача, а тому він має право на стягнення з надавача послуг грошових коштів, сплачених ним як адміністративний платіж, який був підставою для укладення цього договору. Враховуючи, що відповідач не виконав своїх обов'язків у передбачений законодавством строк щодо повернення грошових коштів, вимога про стягнення неустойки судом першої інстанції також задоволена. Положення пункту 12.1 статті 12 договору лізингу № № 002840 від 14 січня 2016 року, на підставі якого відповідач відмовив позивачу у поверненні грошових коштів, коли той у 14-денний строк повідомив ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про розірвання договору і наполягав на поверненні грошових коштів, не відповідає частині третій статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права ОСОБА_3, гарантовані законом, а тому є нікчемним в частині, що суперечить положенням наведеної правової норми.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд повно і всебічно з'ясував обставини справи, дослідив всі докази, надані сторонами в судовому засіданні та вирішив справу відповідно до вимог закону.

ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, 03 жовтня 2016 року звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК 2004 року)). Заявник стверджує, що суди вийшли за межі позовних вимог, розглянувши такі позовні вимоги, які не заявлялись позивачем.

Порушення норм матеріального права, за твердженнями ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», полягає у невстановлені судами порушень прав позивача на стадії виконання договору, оскільки за всіма істотними умовами договору сторони дійшли домовленості, такі умови договору відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» є дотриманими. Суди не надали правової оцінки поведінці позивача, який на момент підписання договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому усвідомлював значення своїх дій та наслідки їх вчинення. Щодо обов'язкового адміністративного платежу, то заявник зазначає, що в статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачено вичерпного переліку лізингових платежів, які можуть бути зазначені в договорах як на відшкодування предмету лізингу, так й бути винагородою лізингодавця. ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» не погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що пункт 12.1 договору обмежує права споживача, а також судами безпідставно застосовано положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо розірвання договору та стягнення неустойки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 13 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - ЦПК України 2017 року)), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14 січня 2016 року ОСОБА_3 та представник ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» у місті Вінниця підписали договір фінансового лізингу № 002840, який містив наступні умови: відповідач мав передати позивачу в лізинг трактор «Донфенг», у зв'язку із чим позивачем на рахунки відповідача здійснено два платежі у розмірах 37 500, 00 грн та 695, 00 грн. Зазначений договір підписаний у м. Вінниці на вул. Пирогова, 25, поза офісним приміщенням, яке зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до довідки Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та тексту договору фінансового лізингу, в якому зазначена така ж адреса відповідача. У ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» відокремлених структурних підрозділів не зареєстровано.

ОСОБА_3 26 січня 2016 року направив поштою ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» заяву про розірвання договору лізингу з вимогою про повернення грошових коштів, які сплачені ним у зв'язку із укладенням цього договору, із зазначенням реквізитів в установі банку. Вимогу позивача відповідач отримав 03 лютого 2016 року за вхідним № 1520. Листом-відповіддю від 15 лютого 2016 року ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» повідомило про розірвання договору та відмову ОСОБА_3 у поверненні грошових коштів, сплачених у зв'язку із укладенням договорів лізингу, із посиланням на пункт 12.1 статті 12 договору, оскільки позивачем сплачено лише адміністративний платіж.

Відповідно до наведеного пункту договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати цей договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку, поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу, та/або частини авансових платежів, 40 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд виходить з того, що правовідносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що положення пункту 12.1 статті 12 договору лізингу є нікчемним, оскільки обмежує права споживача на розірвання договору відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів». З такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції.

З такими висновками Верховний Суд не погоджується, оскільки нікчемним є договір, якщо безпосередньо законом визначено, що недотримання певних його вимог має своїм наслідком саме нікчемність такого правочину. У статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлено підстав, за яких договір вважається нікчемним.

Верховним Судом з'ясовано, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому факту, що зазначений договір, про розірвання якого позивач повідомив відповідача, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, хоча судом апеляційної інстанції вірно визначено, що зазначений договір є змішаним договором, що поєднує в собі, в тому числі ознаки договору найму транспортного засобу (том І а.с. 143).

Положенням частини другої статті 215 ЦК України встановлено виняток з правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог, оскільки визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому, суд також зобов'язаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п'ятою статті 216 ЦК України, відповідно до якої суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

Доводи заявника, що судами не досліджено питання порушення позивачем на стадії виконання договору його обов'язків, який був обізнаний зі всіма умовами договору, також відхилені Верховним Судом, оскільки встановлено нікчемність такого договору, а тому оцінка наведеного доводу не має правового значення.

Встановлені судом першої інстанції правові підстави визнання нікчемним пункту 12.1 статті 12 лізингового договору, з якими погодився й апеляційний суд, не відповідають вимогам закону щодо нікчемності правочину, оскільки частиною четвертою статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено, що в разі невідповідності правил розірвання договору вимогам чинного законодавства, такий правочин є нікчемним. Отже, суд першої інстанції виходив з того, пункт 12.1 статті 12 договору лізингу є нікчемним, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення адміністративного платежу підлягають задоволенню. Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій погодилися з тим, що договір лізингу між сторонами розірвано, відповідачем не повернуто протягом 30 днів споживачу сплачену суму грошових коштів за продукцію, з огляду на що підлягає задоволенню вимога про стягнення неустойки. Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо необхідності стягнення неустойки з відповідача за прострочення повернення грошових коштів у зв'язку з розірванням договору суперечать правилам статті 216 ЦК України щодо наслідків недійсності нікчемного правочину.

Під час розгляду справи в оцінці доводів та заперечень Верховний Суд встановив обов'язок дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 щодо обов'язкового застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, не надавши оцінки відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні норми частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у аналізованій справі.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З аналізу статті 216 ЦК України слідує, що у разі застосування реституції та повернення сторін у попереднє становище, наслідки розірвання договору не застосовуються до спірних правовідносин, а тому суд не вправі стягувати неустойку за прострочення повернення грошових коштів у зв'язку з розірванням договору, який за законом є нікчемним.

З огляду на наведене, Верховний Суд зробив висновок про необхідність зміни заочного рішення Барського районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року в частині визначення правових підстав стягнення з відповідача сплачених позивачем грошових коштів доводами про нікчемність договору лізингу №002840 від 14 січня 2016 року, а також про скасування рішення суду першої інстанції, залишеного в силі судом апеляційної інстанції, в частині позовних вимог про стягнення неустойки з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 11 жовтня 2016 року зупинене виконання рішення Барського районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій, постановлених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює їх виконання в частині стягнень, що залишено без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» задовольнити частково.

Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року змінити в частині позовних вимог про стягнення адміністративного платежу щодо визначення правових підстав визнання нікчемним договору лізингу №002840 від 14 січня 2016 року, зазначених в мотивувальній частині постанови Верховного Суду.

Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року в частині стягнення неустойки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення неустойки відмовити.

Поновити виконання заочного рішення Барського районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року в частині стягнення сплачених за договором лізингу №002840 від 14 січня 2016 року грошових коштів у розмірі 38 195, грн, що зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик