Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 510/18028/14-ц

провадження № 61-3542 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко. С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: Одеська міська рада, ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Варикаші О. Д., Бабія А. П.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина, у тому числі на земельну ділянку площею 0,0576 га за адресою: АДРЕСА_1 Постановою державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 2 грудня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку у зв'язку з тим, що у нотаріальну контору необхідно надати відповідні правовстановлюючі документи, яких у неї немає.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0576 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8,із підстав, передбачених статтями 1216-1218, 1223, 1261, 1268 ЦК України.

Одеська міська рада позов не визнала, та пояснила суду, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, квартиру, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. На спірну земельну ділянку, на яку позивач просить суд визнати право власності в порядку спадкування за законом, не було спадкодавцем отримано державного акта на землю, а також здійснено реєстрацію права власності, тобто вищезазначена земельна ділянка не належала спадкодавцю на праві власності, що також є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2015 року залучено ОСОБА_6 як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги, до участі у справі.

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім'єю з ОСОБА_8 до дня його смерті. Факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до дня його смерті встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 року у цивільній справі № 521/18411/14-ц. Вважає, що отримана за життя ОСОБА_8 земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вона має право на 1/2 її частини.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просила визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0576 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, оформленої на померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 державним актом від 10 травня 2012 року серії НОМЕР_1,з підстав, передбачених статтями 57, 61 СК України в редакції від 10 травня 2012 року, статтями 60, 63, 70, 74 СК України.

ОСОБА_4 позов ОСОБА_6 не визнала і подала до суду свої заперечення, та вказує на те, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_6, оскільки у матеріалах цивільної справи є копії документів, які підтверджують, що земельна ділянка надавалася ОСОБА_8 за особисті заслуги, зокрема заява ОСОБА_8 меру ОСОБА_9 про надання земельної ділянки як ветерану війни та винахіднику, лист ОСОБА_10, ОСОБА_11 щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_8, довідка ОСОБА_8 про участь у підпільно-партизанській боротьбі під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, довідка ОСОБА_8 «Заслужений винахідник України», посвідчення ветерана війни, інваліда війни І групи, висновок управління архітектури Одеської міської ради про надання ОСОБА_12 як інваліду Великої Вітчизняної війни І групи земельної ділянки, лист Київської районної адміністрації м. Одеси. Державний акт про право власності на землю був особисто вручений ОСОБА_8 мером м. Одеси ОСОБА_13 до Дня Перемоги за особисті заслуги як дарунок ветерану війни.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 1 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0576 га за адресою: АДРЕСА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 травня 2012 року, кадастровий номер НОМЕР_2, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_6 - задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0576 га, за адресою: АДРЕСА_4, державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 травня 2012 року, кадастровий номер НОМЕР_2, оформлений на померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 має право на 1/2 частини земельної ділянки, що належала її батьку в порядку спадкування за законом, оскільки спадкодавець, отримавши вказану земельну ділянку, не встиг за життя зареєструвати своє право власності у відповідних органах державної реєстрації. Визнаючи за ОСОБА_6 право власності 1/2 частини земельної ділянки у порядку частини п'ятої статті 61 СК України в редакції від 11 січня 2011 року та статті 74 СК України, суд виходив із встановленого рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 pоку факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та часткової відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено, а позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0576 га, за адресою: АДРЕСА_2, державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 травня 2012 року, кадастровий номер НОМЕР_2, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, виходив із того, що відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затвердженого наказом Державного комітету України пo земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_8 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

У червні 2016 року ОСОБА_6 та її представником ОСОБА_7 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року, в якій просили скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 1 квітня 2016 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказували на те, що апеляційний суд проігнорував доводи про те, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_8, з яким ОСОБА_6 перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім'єю із січня 2004 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 року. Спірну земельну ділянку за померлим ОСОБА_8 було оформлено у власність державним актом від 10 травня 2012 року на підставі рішення Одеської міської ради від 19 квітня 2012 року № 1930-VI і саме в той період, коли були чинними норми статей 57, 61 СК України (в редакції з 8 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року), відповідно до яких спірна земельна ділянка визнавалася об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на який відповідно до статей 63, 70 СК України подружжя мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження в рівних частках. Суд апеляційної інстанції своє рішення обґрунтовував нормами матеріального права, які втратили свою чинність, ще до виникнення спірних правовідносин, зокрема, застосував Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність 4 жовтня 200б року на підставі Закону України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 14 вересня 200б року № 139-V), Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10 (втратив чинність 9 квітня 2003 року на підставі наказу Державного комітету по земельних ресурсах від 6 березня 2003 року № 52), статтю 22 КпШС України (втратила чинність 1 січня 2004 року на підставі розділу VII СК України). Апеляційний суд безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 9 грудня 2015 року № 6-814цс15, яка містить висновки щодо земельних правовідносин, які виникли в 1997-1998 роках.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подано заперечення на касаційну скаргу згідно з якими, земельна ділянка площею 0,0576 га за адресою: АДРЕСА_2 була особистою приватною власністю ОСОБА_8 у зв'язку з тим, що вона надана йому як нагорода за особисті заслуги перед Батьківщиною під час Великої Вітчизняної війни за винахідницьку діяльність та після війни.

Ухвалою від 11 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення апеляційного суду - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3, виданим повторно 24 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 3350.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 яка належала померлому на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 29 липня 1996 року за НОМЕР_4 а також на земельну ділянку площею 0,0576 га, за адресою: АДРЕСА_2, яка рішенням Одеської міської ради від 19 квітня 2012 року № 1930-VI була передана померлому у приватну власність для індивідуального будівництва, що підтверджується самим рішенням та державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5.

Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_8 є його донька ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6, a також цивільна дружина ОСОБА_6, що підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до дня смерті ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

25 квітня 2014 року ОСОБА_6, а 27 серпня 2014 року ОСОБА_4 звернулись до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, у зв'язку з чим державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 397/2014 року.

7 жовтня 2014 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори СтавнійчукА. О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким ОСОБА_4 успадкувала 1/3 частини квартири АДРЕСА_6, після смерті свого батька ОСОБА_8

Постановою державного нотаріуса від 2 грудня 2014 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку із відсутністю у спадкоємиці правовстановлюючих документів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Права та обов'язки, які не входять до складу спадщини, передбачені положеннями статті 1219 ЦК України.

Отже, об'єктами спадщини за ЦК України є права та обов'язки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Із матеріалів справи убачається, що згідно з листом Управлінням Держземагентства у м. Одесі Одеської області від 5 листопада 2014 року № 29-1505-0.11-5410/2-14 за померлим ОСОБА_8 право власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, не зареєстровано.

Листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 15 жовтня 2014 року № 01-19/3871-09-02 підтверджується, що рішенням Одеської міської ради від 19 квітня 2012 року №1930-VI що земельна ділянка площею 0,0576 га, за адресою: АДРЕСА_7 передана у приватну власність ОСОБА_8 для індивідуального дачного будівництва.

10 травня 2012 року ОСОБА_8 Управлінням Держкомзему у м. Одесі було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який до теперішнього часу є чинним та зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходили з наявності належних документів, які посвідчують право власності ОСОБА_8 на спірну земельну ділянку.

Проте суд не може погодитися із рішенням апеляційного суду про визнання права власності на спірну земельну ділянку лише за донькою померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_4 з огляду на таке.

Відповідно до частини п'ятої статті 61 СК України в редакції від 8 квітня 2012 року об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Із матеріалів справи вбачається і сторонам у справі не заперечується, що 10 травня 2012 року ОСОБА_8 Управлінням Держкомзему у м. Одесі було видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Отже, на момент отримання ОСОБА_8 спірної земельної ділянки (10 травня 2012 року) була чинною редакція частини п'ятої статті 61 СК України від 8 квітня 2012 року, яка встановлювала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 9 грудня 2015 року № 6-814цс15, згідно якої за положеннями статей 6, 17 ЗК України 1992 pоку, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки (8 грудня 1991 рік), земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим у даній справі підлягає застосуванню інша норма матеріального права, зокрема, частина п'ята статті 61 СК України, що була чинною на день отримання ОСОБА_8 земельної ділянки - 10 травня 2012 року, на яку поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції правильно визначився з тим, що ОСОБА_6 має право на 1/2 частини земельної ділянки, оскільки ця частина не входить до складу спадкового майна.

Вищевикладене свідчить про те, що безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 890 грн 00 коп та касаційної скарги у розмірі 1 851 грн 24 коп.

Керуючисьчастиною 13 статті 141, статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 1 квітня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 890 грн 00 коп та касаційної скарги у розмірі 1 851 грн 24 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик