Апеляційне провадження № 22-ц/796/2084/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/29173/16-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідачі: ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_4,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого 6 грудня 2017 року суддею Притулою Н.Г. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва о 14 год. 37 хв.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_4, через свого представника, звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі ухвали суду від 05.06.2007 року, якою затверджена мирова угода, позивач стала власником 34,5% (345/1000) домоволодіння по АДРЕСА_1. На підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 29.05.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було розірвано та встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з травня 2010 року.

31.08.2012 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 внаслідок чого змінила прізвище на «ОСОБА_4».

Зазначала, що ОСОБА_5, ввівши її в оману відчужив частину будинку на користь відповідача ОСОБА_6, а не на користь церкви «Церква Ковчег».

В порушення ст.177 СК України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» не було отримано дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина. А тому внаслідок укладення такого правочину неповнолітня дитина ОСОБА_9 залишилася бездомною, оскільки у неї відсутнє будь-яке нерухоме майно на праві власності чи праві користування.

Вона, як співвласник домоволодіння не надавала на підставі ч.1 ст.358 ЦК України згоди на відчуження частини будинку.

На підставі викладеного, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 69/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 02.06.2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено на підставі того, що суду не було надано доказів того, що позивача було введено в оману, та того, що дитина проживала та була зареєстрована в будинку.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу та, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказує, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що співвласницю ОСОБА_10 письмово не повідомили про продаж частини будинку, чим порушили її права, передбачені ст. 362 ЦК України, згідно з положенням якої, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважене право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він продає. -

Також зазначає, що суд помилково дійшов висновку про перерахування на банківські рахунки ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 400 000 грн., оскільки у суду були відсутні докази такого перерахування коштів.

Суд не прийняв до уваги також того факту, що неповнолітня дитина ОСОБА_9 за наслідками оспорюваного правочину залишилася бездомною, оскільки у неї відсутнє будь- яке нерухоме майно на праві власності та на праві користування, з огляду на що, висновки про відсутність у останньої реєстрації у спірній частині будинку є хибними.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11 підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, викладених в ній та просив рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_12 та ОСОБА_6 - ОСОБА_13 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. З розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно положень ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Положеннями статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 216 ЦПК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п.2 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Поряд з цим, згідно роз'яснень, які містяться в п.27 постанови Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому ст.ст. 185, 187, 189 ТІПК України.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (стаття 358 ЦК України).

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (стаття 361 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.06.2007 року визнано мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за якою: визнано за ОСОБА_4 право власності на 34,5% домоволодіння по АДРЕСА_1 та у власності ОСОБА_5 залишено право власності на 34,5% на домоволодіння по АДРЕСА_1 набуте ним на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.1997 року.

Ухвала набрала законної сили.

На підставі зазначеної ухвали, 18.12.2009 року ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності на частину домоволодіння.

31.08.2012 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на «ОСОБА_4».

Як встановлено судом, домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві часткової власності трьом особам: ОСОБА_4 - 345/1000; ОСОБА_5- 345/1000; ОСОБА_10 31/100.

02.06.2016 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 від імені якої діє ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 01.02.2014 року ПН КМНО Солошенком А.В. за реєстровим номером 243 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу 69/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладення договору купівлі-продажу відповідало вільному волевиявленню позивача, що у цьому договір сторонами погоджено усі істотні його умови, що договір підписаний уповноваженою особою позивача та без застережень. Доказів на підтвердження введення позивача в оману не надано. Також не було надано доказів на підтвердження проживання неповнолітньої ОСОБА_9 у будинку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, так як вони в повній мірі відповідають встановленим обставинам та вимогам Закону.

Суд вірно виходив з положень матеріального закону, щодо розгляду справи на підставі заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 3 , 15 ЦПК України, в редакції, що діяла на час розгляду справи районним судом, захисту підлягає лише порушене, невизнане, або оспорюване право.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що співвласника ОСОБА_10 письмово не повідомили про продаж частини будинку, чим порушили її права, передбачені ст. 362 ЦК України, згідно з положенням якої, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважене право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

У відповідності до положень частин 1 та 2 статті 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

ОСОБА_10 10.05.2016 року подала нотаріально посвідчену заяву в якій запевнила, що вона повідомлена про намір ОСОБА_5 та ОСОБА_16 продати за 800 000,00 грн. належні їм 69/100 часток у праві спільної часткової власності на зазначений житловий будинок, у зв'язку з чим відмовилась від переважного права купівлі відчужуваної частки у праві спільної часткової власності, наданого ст.362 ЦК України за вищевказану ціну.

Тому суд першої інстанції вірно вважав, що зазначена заява є відмовою позивачки від свого права першочергового придбання цієї частки як співвласниці.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про перерахування на банківські рахунки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 400 000 грн. підлягають відхиленню, з огляду на наступне.

На виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 перерахував на банківські рахунки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 400 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 29033785 від 02.06.2016 року та № 29033791 від 02.06.2016 року (ас. а.с 91,93).

Також, судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено, що зазначену суму коштів ОСОБА_4 не отримувала чи повернула ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні спірного договору були порушенні права неповнолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 на житло підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Згідно, довідки, виданої 01.06.2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», в будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5. та ОСОБА_17

У відповідності до положень статті 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Позивачем та її представником ані при розгляді справи в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не було надано належних та допустимих доказів, що дитина проживала та була зареєстрована в будинку.

Таким чином, ці та інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони були предметом дослідження суду першої інстанції і колегія суддів погоджується з їх оцінкою та вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і, на думку колегії суддів, зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня їх прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 16 березня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: