Провадження №4-с/760/36/18
В справі №760/1585/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Усатової І.А.,

за участю секретарів Калашнік Ю.В., Літвінчук А.В.,

представника скаржника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Солом"янського районного ВДВС м. Києва ГТУ у м.Києві Кукурічко Людмила Іванівна, -

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся в суд зі скаргою на дії старшого державного виконавця Солом"янського районного ВДВС м. Києва ГТУ у м. Києві Кукурічко Людмили Іванівни та просив:

визнати дії державного виконавця незаконними та такими, що порушують законні права та інтереси боржника - ОСОБА_2;

скасувати постанови старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ м. Києва Кукурічко Л.І.про відкриття виконавчого провадження № 53026306 від 02.12.2016 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.12.2016.

Скарга обґрунтована тим, що 02.12.2016 старшим державним виконавцем Солом'янського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кукурічко Л.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53026306 за виконавчим листом № 1кп/760/284/16 від 23.11.2016, виданим Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн.

Скаржник посилався на те, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2016 року, в ч. 3, зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 000, 00 грн. та витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

На думку скаржника, державний виконавець Кукурічко Л.І. порушує Закон України «Про виконавче провадження», а саме: ч. 2 ст. 27, де зазначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, тому своїми діями державний виконавець порушує законні права боржника, оскільки, передчасно стягує з боржника ОСОБА_2 виконавчий збір.

Зазначено, що станом на 23.01.2017 боржником ОСОБА_2 не перераховано на рахунок стягувача ОСОБА_3 суму заборгованості за моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 грн.

Скаржник також пояснив, що 02.12.2016 державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП № 53026306 за виконавчим листом № 1кп/760/284/16 від 23.11.2016, що виданий Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн.

На думку скаржника, державний виконавець порушує його законні права, оскільки, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження була накладена в цілях забезпечення виконання рішення суду, якою накладено арешт на все майно, що порушує ч. 3 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», де вказано, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

У зв'язку з вищенаведеним скаржник звернувся до суду з даною скаргою та просив її задовольнити.

Ухвалою судді від 01.02.2017 було відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав скаргу, просив її задовольнити.

Старший державний виконавець СоломЙ'янського районного ВДВС м. Києва ГТУ у м. Києві Кукурічко Л.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження на примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах у межах повноважень та у спосіб, визначеними цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2016 ОСОБА_3 звернулася до Солом'янського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №1кп/760/284/16 від 23.11.2016.

Судом встановлено, що 02.12.2016 старшим державним виконавцем Солом'янського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кукурічко Л.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53026306 з виконання виконавчого листа № 1кп/760/284/16 від 23.11.2016, виданого Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн. З даної постанови також вбачається, що з боржника стягнуто виконавчий збір у розмірі 10 000 грн. та витрат, пов'язаних з організацією проведенням виконавчих дій.

Звертаючись з даною скаргою на дії державного виконавця, скаржник посилався на те, що державний виконавець передчасно стягує з боржника виконавчий збір, оскільки, станом на 23.01.2017 боржником не перераховано на рахунок стягувача суму заборгованості. Також судовому засіданні представник скаржника посилався на те, що державний виконавець відкрив виконавче провадження, не викликавши боржника та не надавши йому строк на добровільне погашення заборгованості, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до норм ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

У разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця.

Згідно ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

У разі наступних пред'явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Так, пунктом 9 частини 1 статті статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Вбачається, що державним виконавцем у відповідності до вимог законодавства, було відкрито виконавче провадження та розпочато примусове виконання рішення суду за заявою стягувача.

Крім того, скаржник посилається на те, що державний виконавець наклав арешт на все майно боржника, хоча згідно ч. 3 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або окремі речі, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Так, згідно постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 02.12.2016 у ВП № 53026306 з виконання виконавчого листа № 1кп/760/284/16 від 23.11.2016, що виданий Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн., накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 у межах суми стягнення 100 000 грн.

Таким чином, твердження скаржника, що державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника, є помилковим, оскільки, як встановлено вище, постановою про арешт було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 у межах суми стягнення 100 000 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Вимогами ч. 3 ст. 451 ЦПК України визначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, судом встановлено, що постанова державного виконавця Солом'янського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кукурічко Л.І. про відкриття виконавчого провадження №53026306 від 02.12.2016 та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 02.12.2016 у ВП № 5302630, прийняті в межах чинного законодавства і відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Суд приходить до висновку, що оскаржувані постанови є правомірними.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 81, 258-261, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. А. Усатова