Постанова

Іменем України

01 березня 2018 року

м. Київ

справа № 127/7297/16-ц

провадження № 61-9636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Виконавчий комітет Вінницької міської ради,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

третя особа - ОСОБА_9,

третя особа - ОСОБА_10, законний представник якої - Вороновицький психоневрологічний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді,

третя особа - ОСОБА_11,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об'єднання»,

третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_12 - представника ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 127/7297/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_10, законним представником якої є Вороновицький психоневрологічний інтернат, ОСОБА_11, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об'єднання» (далі - ТОВ «ЖЕО»), ОСОБА_13, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, у якому просив визнати рішення про приватизацію квартири недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на житло.

Позовна заява мотивована тим, що з вересня 1995 року він проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1.

У спірній квартирі проживав разом із своєю матір'ю ОСОБА_14 та старшим братом ОСОБА_20 Окрім них, в зазначеній квартирі також проживала бабуся позивача по матері ОСОБА_15, її син ОСОБА_11, надалі вселилась ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_16

30 жовтня 2015 року він отримав від Вінницької міської ради копії приватизаційних документів на квартиру, які були оформленні з порушеннями. Вважає, що замість правильного підписання документів начальником ЖЕКу, вони були помилково підписані економістом; заява на приватизацію підписана не квартиронаймачем ОСОБА_15, а іншою особою; у довідці про склад сім'ї зазначені невірні дати проведення реєстрації місця проживання; довідки не містять дати їх видачі і вихідний номер та печатку; у документі розрахунку площі квартири відсутні прізвища осіб.

Станом на день прийняття рішення про приватизацію житлової площі у зазначеній квартирі були зареєстровані лише бабуся позивача ОСОБА_15, його мати ОСОБА_14, брат ОСОБА_13 та сам позивач. Ордер на зазначене житлове приміщення в 1990 році видавався ОСОБА_15 та матері позивача ОСОБА_14. Мати та бабуся згоди на реєстрацію та проживання ОСОБА_5 та її трьох дітей (ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7) не давали.

Вважає, що таким чином Виконавчий комітет Вінницької міської ради не мав права приймати такі документи до розгляду і ухвалювати по ним рішення.

З урахуванням положень статті 50 ЖК України, Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1998 року № 219 «Про встановлення тимчасових мінімальних норм забезпечення соціальним житлом», ОСОБА_4 просив визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 березня 1999 року № 339 про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_1; скасувати свідоцтво на право власності на житло від 25 березня 1999 року, видане на ім'я ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п. 2.15 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 березня 1999 року № 339 «Про приватизацію державного житлового фонду в місті Вінниці».

Скасоване свідоцтво на право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2, видане 25 березня 1999 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради на ім'я ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 станом на 25 березня 1999 року не були зареєстровані у спірній квартирі, не були членами сім'ї квартиронаймача у розумінні положень статті 64 ЖК Української РСР, обставин постійного проживання в житловому приміщенні (обставин вселення в житлове приміщення) та ведення спільного господарства з квартиронаймачем на той час не встановлено, як і обставин наявності у ОСОБА_5 права на збереження за нею житлового приміщення при тимчасовій відсутності, а тому такі особи не мали права на приватизацію спірної квартири.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що на час приватизації ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі та не була визнана такою, що втратила право користування спірною квартирою. Право на житло, яке вона отримала вселившись у квартиру як член сім'ї наймача у 1992 році, в тому числі право її неповнолітніх дітей, зберіглося за ними і станом на час приватизації.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_12 - представник ОСОБА_4 подали касаційні скарги, у яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовані тим, що відповідної згоди на прописку ОСОБА_5 ОСОБА_15 та ОСОБА_18 не давали. Також відсутня письмова згода членів сім'ї наймача на приватизацію квартири та відсутні докази прописки ОСОБА_5 у спірній квартирі.

У жовтні 2017 року ОСОБА_6 надіслала заперечення на касаційні скарги, в яких просила касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

16 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_15 та ОСОБА_18 відповідно до ордеру від 18 грудня 1990 року № 4 надано право на зайняття двох кімнат в квартирі АДРЕСА_3.

Відповідно до п. 2.15 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 березня 1999 року № 339 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці», дозволено госпрозрахунковому відділу по приватизації житла при управлінні міського господарства оформити документи на приватизацію квартири АДРЕСА_4, з безоплатною передачею у власність ОСОБА_15, яка прописана та проживає в цій квартирі з 1991 року. Склад сім'ї вісім осіб.

На підставі зазначеного рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради 25 березня 1999 року видане свідоцтво на право власності на житло ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону (частина четверта статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

ОСОБА_5 була прописана у спірній картирі з 06 жовтня 1992 року по 22 червня 1999 року, про що свідчить копія паспорта, яка завірена приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Херсонської області ОСОБА_19

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що довідка ТОВ «ЖЕО» від 04 грудня 2015 року № 4959 про склад зареєстрованих осіб у спірній квартирі станом на 25 березня 1999 року не спростовує факту прописки в цій квартирі відповідачки з 06 жовтня 1992 року по 22 червня 1999 року. Крім того, прописка здійснювалась Відділом внутрішніх справ Ленінського району м. Вінниці, до компетенції якого відноситься право вчиняти такі дії, а ТОВ «ЖЄО» таких повноважень не має.

Доводи касаційної скрги зводяться до переоцінки доказів, висновків суду апеляційної інстанції щодо факту прописки відповідачки не спростовують, наведені позивачем підстави для приватизації не грунтуются на фактичних обставинах справи.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_12 - представника ОСОБА_4, залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_12 - представника ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат