АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : судді-доповідача: ПрокопчукН.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 серпня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Науково- дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України,третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексів інфляції, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача який уточнювала та змінювала протягом розгляду справи. Зазначала, що сторони перебували у трудових відносинах з 20 серпня 2001 року, вона була прийнята на роботу на постійній основі та протягом часу роботи обіймала різні посади. Під час перебування її на посаді в.о. старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішьоекономічної діяльності, а саме 03.12.2015 року її було попереджено про наступне звільнення у зв'язку із реорганізацією установи. Проте, у встановлений час її та інших працівників не було звільнено, натомість їй надано відпустку без збереження заробітної плати по 31.12.2016 року. Під час знаходження у відпустці без збереження заробітної плати, 13.07.2016 року вона отримала копію наказу № 37 від 07.07.2016 року про звільнення її з роботи на підставі ст.7 КЗпП України. Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексів інфляції та у відшкодування моральної шкоди стягнути 10 мінімальних зарплат встановлених на час прийняття судового рішення.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 21.08.2017 року позов задоволено частково. Скасовано наказ Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №37-к від 07.07.2016 про звільнення ОСОБА_3 з посади виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності.

Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 61 446 грн. 00 коп.

Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_3 суму заборгованості по заробітній платі з урахуванням суми індексації у розмірі 15 228 грн. 75 коп.

Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної (немайнової) шкоди 2 000 грн. 00 коп.

В іншій частині вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду в частині визначення розміру середнього заробітку, заборгованості по зарплаті та моральної шкоди, що підлягають стягненню на її користь, позивач подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду в цій частині та прийняття нового про задоволення її позову в цій частині у повному обсязі. Посилається на порушення норм матеріального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для обрахування цих сум, не урахування підвищення розміру заробітної плати після її звільнення, що призвело до помилкових висновків, вважає, що судом не у повній мірі ураховано моральні збитки, заподіяні їй неправомірними діями відповідача.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України ( у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIIIапеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В суді апеляційної інстанції позивач апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважав встановленим, що звільнення позивачки з роботи відбулося з порушенням трудового законодавства, а відтак вона підлягає поновленню на роботі на посаді, на якій вона перебувала на час звільнення, і на її користь належить стягнути заборгованість по зарплаті, середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду у визначеному судом розмірі.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом позивач була прийнята на роботу до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України ( далі НДЕІ ) на посаду економіста 2 категорії сектора зайнятості і ринку праці відділу проблем праці та політики доходів населення відповідно до наказу № 139-к від 20.08.2001 року за сумісництвом, згідно з укладеним з нею контрактом.

Наказом НДЕІ № 197-к від 20.11.2001 року ОСОБА_3 звільнено з посади економіста 2 категорії відділу праці та політики доходів населення на підставі п. 2. ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту .

Згідно з наказом НДЕІ № 157-к від 02.11.2004 року позивачку зараховано на посаду наукового співробітника відділу проблем розвитку ПЕК та енергозбереження з 02.11.2004 по 31.12.2004 року .

Наказом НДЕІ № 185-к від 22.12.2004 року її переведено з 01.01.2005 року постійно на посаду старшого наукового співробітника сектора проблем ринку промислової продукції відділу проблем розвитку ринків промислової продукції та інвестиційної політики.

Згідно з наказом НДЕІ № 50-к від 01.08.2007 року, у зв'язку зі зміною структури та введення в дію нового штатного розпису ОСОБА_3 переведено на посаду виконуючої обов'язку наукового співробітника вектора економічної політики.

Наказом НДЕІ № 92-к від 22.09.2015 року позивачку за її згодою переведено на посаду виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності із повним робочим днем.

На виконання наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1489 від 23.11.2015 року "Про реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту шляхом його перетворення" було розпочато реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з державної установи в державне підприємство.

03.12.2015 року позивачку попереджено про можливе наступне вивільнення з займаної посади в.о. старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності за п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше, ніж через два місці з дня попередження.

Проте, позивачка із вказаних підстав звільнена не була, натомість на підставі наказу №7-К від 18.02.2016 року "Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам Науково-дослідного економічного інституту" їй у числі інших працівників надано відпустку з 22.02.2016 року по 31.12.2016 року без збереження заробітної плати.

В період перебування позивачки у зазначеній відпустці, вона наказом №36-к від 07.07.2016 року була звільнена з роботи з посади в.о. старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності з 07.07.2016 року, у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття її на роботу, на підставі ст. 7 КЗпП України з виплатою компенсації за 55 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

У наказі зазначено, що підставою для звільнення є ст.6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13.12.1991 та Роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати Секретаріату всесоюзної центральної Ради профспілок №30/39 від 29.12.1965 року .

Встановивши, що позивач не могла бути звільнена з роботи із зазначених роботодавцем підстав, суд вважав її звільнення незаконним, скасував наказ про її звільнення та поновив її на роботі і в цій частині рішення суду не оскаржується та виходячи з положень ст. ч.1 ст.367 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

У відповідності до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

В абз.4 п.2 Порядку (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 (1398-99-п ) від 30.07.99) зазначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно останнього абзацу п.4 Порядку (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 1398 (1398-99-п) від 30.07.99, N 1266 (1266-2001-п ) від 26.09.2001) в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

На час звільнення позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати понад 4 місяці, а відтак суд обґрунтовано здійснив розрахунки відповідно до останнього абзацу п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 виходячи з посадового окладу позивачки згідно штатного розкладу і доводи апеляційної скарги стосовно неправильності такого висновку суду колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до даних з Індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФ України та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, наданих ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, за відсутності інших належних та допустимих доказів про нарахування та виплату заробітної плати працівникам Науково- дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, суд дійшов вірного висновку про відсутність заборгованості по зарплаті позивачці за період з жовтня 2014 рок у по грудень 2014 року та стягнув заборгованість за період з липня по грудень 2015 року включно у розмірі 15 228.75 грн. з урахуванням індексації, належним чином обґрунтувавши такий висновок, який доводи апеляційної скарги не спростовують.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправильності визначення розміру заборгованості по заробітній платі з посиланням на довідку бухгалтера про нараховану заробітну плату не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з нарахованої працівнику заробітної плати утримуються відповідні податки, у довідці, на яку посилається позивачка, бухгалтером вказано суму саме нарахованої зарплати, а не ту, що підлягала до виплати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру середнього заробітку, суми грошових коштів, що підлягають стягненню на користь позивачки, оскільки вони ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи, відповідають встановленим обставинам справи,належним чином вмотивовані.

Виходячи зі змісту ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

З врахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що сума в 2 000 грн., визначена судом, є достатньою грошової компенсацію завданої позивачці моральної шкоди .

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України , суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач :

Судді :

Повний текст постанови складений : 19.03.2018 року