Постанова

іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 158/668/15-ц

провадження № 61-1770 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Погрібного С.О, Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Пономарьової О.М., та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 5 жовтня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів Данилюк В. А., Подолюка В.А., Шевчук Л.Я.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її батькам - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 Ківерцівського району Волинської області. Внаслідок смерті ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилась спадщина на 1/2 частку вказаного житлового будинку.

Позивач вказує на те, що спадщину після батька прийняла вона та її мати - ОСОБА_12 Мати - шляхом спільного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а вона - шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки доглядала батьків, обробляла город та підтримувала в належному стані будинок. Інші спадкоємці спадщину після батька не приймали.

Оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину після батька їй відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, просила встановити факт прийняття спадщини після батька - ОСОБА_11 та визнати за нею право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 Ківерцівського району Волинської області в порядку спадкування.

Справа в судах переглядалась неодноразово і останнім рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 5 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2016 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої виходив з того, що ОСОБА_4 не довела факт прийняття спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Кіерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 5 жовтня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належними чином не з'ясували фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

З виписки із погосподарської книги № 7 за 2015 рік Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області судами попередніх інстанцій встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 Ківерцівського району Волинської області побудований у 1973 році.

Із досліджених у судовому засіданні копій особових рахунків погосподарських книг с. Заброди Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району за 1991-2015 роки судами також встановлено, що головою вказаного господарства з 1991 по 1996 роки був ОСОБА_11, а з 1996 року по 2011 рік його дружина - ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер.

Як встановлено судами з дослідженої копії спадкової справи № 198/1998, після ОСОБА_11 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_12, на ім'я якої нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори 5 жовтня 1998 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові заощадження з належними процентами.

Інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертались.

Згідно зі статтею 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 529 ЦК Української РСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Частинами першою та другою статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (статті 553, 549 цього Кодексу).

ОСОБА_4 як на підставу своїх вимог, послалась на те, що вона допомагала матері по господарству, обробляла город, частину якого виділила їй мати після смерті батька, користувалася сараєм та будинком, де зберігала вирощену сільськогосподарську продукцію, білила хату та доглядала за матір'ю, тобто фактично вступила у володіння спадковим майном.

Проте судами попередніх інстанцій встановлено, що після ОСОБА_11 його дружина - ОСОБА_12 успадкувала усе належне спадкодавцю майно, в тому числі, і земельні ділянки. Після чого ОСОБА_12 виділила ОСОБА_4 частину земельної ділянки під городи як їй особисто так і іншим спадкоємцям, тобто, розпорядилася спадковим майном. А тому та обставина, що ОСОБА_4 обробляла частину земельної ділянки не свідчить про те, що вона фактично прийняла спадщину.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживала, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, а доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном не надала і матеріали справи їх не містять, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Крім того, судами попередніх інстанцій також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_12, яка 1 червня 2004 року склала заповіт, посвідчений Сокиричівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, яким заповіла усе своє майно онуку - ОСОБА_5

У подальшому рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 8 грудня 2015 року визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 Ківерцівського району Волинської області в порядку спадкування за заповітом.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суди попередніх інстанцій, дослідивши докази у справі, дали їм належну оцінку і з урахуванням принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила. Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до статті 410 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 5 жовтня 2016 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С.О. Погрібний О. В. Ступак