Справа № 355/525/17 Головуючий у І інстанції Єременко В. М.
Провадження № 22-ц/780/619/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.02.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Олійника В.І., Сержанюка А.С.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

16 лютого 2012 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач зобовязання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим за кредитним договором утворилася заборгованість. Станом на 28 лютого 2017 року загальна сума заборгованості становила 141 391,35 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 18995,37 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 112102,33 грн., заборгованість за пенею та комісією 3084,54 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 6709,11 грн. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» заборгованість за договором №б/н від 16.02.2012 року на загальну суму 18995 грн. 37 коп. та обраховані від розміру облікової ставки відсотки - 3500 грн., а всього 22495 грн. 37 коп.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість с удового рішення, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні з відповідача заборгованості, оскільки позивачем були надані належні докази на підтвердження своїх вимог.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Частково задовольняючи позов , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було подано до банку анкету-заяву № б/н від 16 лютого 2012 року про видачу кредитної карти. Жодних інших документів на підтвердження виникнення договірних відносин з надання кредиту між сторонами підписано не було. При цьому вказана заява не містить ні строку надання кредиту, ні розміру та порядку нарахування відсотків та штрафних санкцій, ні терміну повернення кредитних коштів.

Висуваючи вимогу про стягнення коштів з відповідача, банк посилався на існування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, до яких нібито приєднався відповідач при поданні вказаної анкети-заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої в ряді постанов Верховного Суду України, зокрема й по справі від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16, посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т.д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник при отриманні банківської карти. При цьому відповідач, не заперечуючи сам факт отримання кредитних коштів від банку, заперечував факт укладення кредитного договору на умовах, вказаних у представлених банком, однак не підписаних сторонами умовах та правилах. Зважаючи на вказану правову позицію та обставини справи, суд не може прийняти посилання позивача на існування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку (які не підписані позичальником), їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Інших доказів з цього приводу до суду представлено не було. Таким чином в ході розгляду справи позивачем не було доведено обґрунтованості його доводів з приводу умов та порядку здійснення нарахувань (відсотків, пені, штрафу) за вказаним кредитом.

У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють правовідносини позики.

Так як випадки, коли у договорі не встановлені відсотки за користування кредитом, положеннями параграфу 2 глави 71 ЦК України не встановлені, до таких правовідносин у відповідності до положень ст. 1054 ЦК України підлягають застосування положення ст. 1048 ЦК України, відповідно до яких якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зважаючи на наведені норми та враховуючи, що сторонами не було підписано документ щодо встановлення відсотків за користування кредитом, судом першої інстанції й були обраховані та стягнуті з відповідача на користь банку суму заборгованості за тілом кредиту та відсотки, виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України.

З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою. Позиція суду першої інстанції з приводу неможливості вважати частиною договору ті Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, які не підписані позичальником, відповідає обставинам справи та положенням законодавства України, чому в ході розгляду була дана належна правова оцінка. За таких умов посилання апелянта на безпідставність такої позиції суду, як і на неспростовність розрахунків, здійснених банком на підставі умов, правил та тарифів, прийняття яких відхилив суд першої інстанції, не може бути прийнята апеляційним судом. Інші ж доводи апелянта, зокрема щодо права банку змінювати відсоткову ставку, взагалі не стосуються висновків суду, викладених у оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: В.І. Олійник

ОСОБА_4