Номер провадження: 22-ц/785/1758/18
Номер справи місцевого суду: 523/8187/15-ц
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення,за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Зазначала, що вона на підставі договору дарування від 18 вересня 2014 року, укладеного між її сином ОСОБА_5 та нею, є власницею квартири АДРЕСА_1, в якій вона проживає разом зі своїм сином ОСОБА_5, своїм онуком ОСОБА_4, які є членами її сім`ї та ведуть з нею спільне господарство. Разом з тим, у вказаній квартирі без правових підстав проживає її колишня невістка ОСОБА_3, яка не є членом її сім'ї.

Посилаючись на те, що після припинення права власності на вказану квартиру ОСОБА_5, членом сім'ї якого була відповідачка, припинилося й право користування ОСОБА_3 спірним житлом, а проживання відповідачки у належній їй на праві власності квартирі обмежує її права власника на вільне володіння, розпорядження та користування нерухомістю, позивачка просила виселити ОСОБА_3 та позбавити її права користування зазначеним житловим приміщенням (а.с.1-3).

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала (а.с.16-17).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.48,49-50,77,78-80).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.117-119).

19 жовтня 2016 року при новому розгляді справи ОСОБА_2 у судовому засіданні надала суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, в обґрунтування якої послалась на те, що відповідачі ні є членами її сім'ї, а їх проживання порушує її права як власника квартири (а.с.136-138, 140).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не визнали, посилаючись на те, що, незважаючи на зміну власника квартири, їх право на користування житловим приміщенням, як колишніх членів сім`ї попереднього власника, зберігається, користуватись своєю власністю позивачці не перешкоджають (а.с.152-154).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.217,218-219).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду в частині його виселення із спірної квартири змінити, в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Неправильність рішення суду першої інстанції обґрунтовано порушенням норм матеріального і процесуального права (а.с.222-224).

У січні 2018 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого послалась на необґрунтованість та безпідставність апеляційної скарги, мотивуючи тим, що відповідачі перешкоджають їй проживати у квартирі, що належить їй на праві власності, погрожуючи фізичною розправою, а відповідач ОСОБА_4 не є членом її сім'ї і ніколи не був їм, спільним побутом вони не пов'язані та не мають взаємних прав та обов'язків (а.с.235-237).

Відповідачка ОСОБА_3 рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року не оскаржила.

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4, які були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 27 лютого 2018 року, не з'явились, клопотання про поважність причин неявки в суд не надали, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність (а.с.243, 244).

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_3, яка також представляє інтереси ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст.317,319,391 ЦК України, виходив із того, що відповідачі без жодної правової підстави користуються майном, що перебуває на законних підставах у власності позивачки, у розумінні норм сімейного законодавства та ч.4 ст.156, ст.64 ЖК Української РСР не являються членами її сім'ї, що унеможливлює застосування ч.1 ст.405 ЦК України.

Проте погодитись із таким висновком суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_4, з урахуванням вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом установлено, що за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року син позивачки ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_3, до якої вселилися, як члени його сім'ї, дружина - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та 03 вересня 2003 року зареєстрували місце свого проживання (а.с.7,21,139).

25 червня 2008 року у зазначену квартиру вселилася та зареєструвала своє місце проживання позивачка ОСОБА_2, яка є матір'ю ОСОБА_5 (а.с.7,21,139).

11 вересня 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було розірвано.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2010 року, залишеному в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2011 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна, набутого під час шлюбу, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності нерухомого майна на праві особистої власності, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на ? частину автомобіля, відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_3 та задоволено зустрічний позов ОСОБА_5, встановлено факт належності на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 (а.с.66,67-68).

18 вересня 2014 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_2 вищезазначену квартиру (а.с.9,10).

Згідно з довідкою про склад сім'ї та прописку від 09 серпня 2016 року у вказаній квартирі проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 (власник), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_4 (онук) та ОСОБА_3 (а.с.139).

За таких обставин, ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру в установленому законом порядку.

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічним за змістом є положення частини першої статті 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України).

Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умовізбереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 21 липня 2010 року у справі 6-4027св09.

Як вбачається зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч.2). Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.4).

Колегія суддів з урахуванням норм сімейного законодавства України, приходить до висновку, що з 25 червня 2008 року (з моменту вселення позивачки та реєстрації її місця проживання) до 11 вересня 2009 року (розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3.) позивачка ОСОБА_2, її син ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_4 проживали як сім'я та були її членами.

З моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3: з 11 вересня 2009 року позивачка ОСОБА_2 і відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 стали колишніми членами її сім'ї.

Згідно з ч.1.ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В позовній заяві, що зареєстрована в суді 26 травня 2015 року, позивачка ОСОБА_2 зазначила, що в квартирі АДРЕСА_5 крім неї проживають її син ОСОБА_5, її онук ОСОБА_4, які є членами її сім`ї та ведуть із нею спільне господарство (а.с.1).

Колегія суддів не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності зазначених позивачкою обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Однак, позов не був заявлений з підстав, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР, і зазначених обставин судом не встановлено.

Звертаючись до суду з уточненою позовною заявою, позивачка ОСОБА_2 не навела жодного факту, який би аргументовано доводив, що відповідач ОСОБА_4 перешкоджає їй володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй квартирою (а.с.136-138).

Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК Української РСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК Української РСР.

З наведеного, вбачається, що ОСОБА_4 вселився в спірну квартиру як малолітня дитина сина позивачки ОСОБА_5, який на той час був власником квартири, і проживав на правах члена його сім'ї. Після вселення в дану квартиру позивачки, остання стала проживати на правах члена цієї сім'ї, а згодом стала власником даної квартири. Таким чином, з часу розлучення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_4 проживав в квартирі як колишній член сім'ї позивачки ОСОБА_2

Отже, ОСОБА_4 має право користування спірним житлом нарівні з позивачкою ОСОБА_2

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі 6-24089св06 та рішенні Верховного Суду України від 26 березня 2008 року у справі № 6-2969св07.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Крім того, втручання у право позивачки на повагу до її житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60).

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з відмовою у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, судові витрати з останнього на користь держави стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.367,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року в частині виселення ОСОБА_4 та стягнення з нього судового збору скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, стягнення судового збору відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 12 березня 2018 року.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я.Колесніков