Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

місто Київ

справа № 727/10081/15-ц

провадження № 61-2394св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Семенка О. В. від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Владичана А. І., Лисака І. Н. від 11 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 листопада 2015 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг» ).

Позивач на обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що 19 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу предмета іпотеки, відповідно до умов якого реалізовано іпотечне майно, квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 на праві власності. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу зазначеної квартири вчинено з порушенням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з врахуванням чого договір необхідно визнати недійсним.

Посилаючись на викладені обставини, застосовуючи статті 203, 215 ЦК України та Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2016 року позовні вимоги задоволено; визнано недійсним договір купівлі-продажу іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 19 листопада 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг»; здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції обґрунтовував постановлене рішення тим, що рішення суду, ухвалене в іншій справі, про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягало виконанню, а тому продаж іпотечного майна без згоди власника на час дії названого Закону заборонено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права, та тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу необхідно вважати таким, що суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки він укладений під час дії цього Закону, яким тимчасово заборонено відчужувати без згоди власника нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки і виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим громадянину України в іноземній валюті.

ПАТ КБ «ПриватБанк» 07 червня 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовується посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема тим, що позивач відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» може вважатися суб'єктом цього Закону за умов постійного проживання у квартирі. Втім, звертаючись із позовом, ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження постійного проживання у зазначеній квартирі. У матеріалах справи містяться документи про її виселення зі спірної квартири державною виконавчою службою, що передувало укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу. З огляду на наведене, задоволення судом вимог позивача є передчасним, оскільки не доведено факт постійного проживання у квартирі позивача на момент укладання оспорюваного договору.

Відзив на касаційну скаргу боржником не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 12 квітня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг» про визнання договору купівлі-продажу недійсним призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 17 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV) (далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 липня 2008 року в розмірі 68 529, 40 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на праві власності, шляхом продажу цієї квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем.

На підставі зазначеного судового рішення 19 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало від імені ОСОБА_3 з ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК Українивстановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Однією із підстав недійсності правочину позивач вважає невідповідність оспорюваного договору вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що суперечить положенням статті 203 ЦК України.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов.

Тягар доведення зазначених обставин у цьому провадженні покладається на позивача, яка саме й звернулася до суду, оскільки в частині третій статті 10 та частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не врахував зазначені норми матеріального права, не встановив фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, не дослідив надані сторонами докази у сукупності, передчасно зробив висновок про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та укладений під час його дії. Втім, Верховний Суд не погоджується з їх висновками з огляду на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено певних обставин, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання позичальника та їй на праві власності не належить інше нерухоме житлове майно.

Також судами не взято до уваги те, що згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2013 року, яке набрало законної сили, виселено ОСОБА_3, яка зареєстрована і проживала у АДРЕСА_2, та знято її з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. На виконання зазначеного судового рішення державним виконавцем Шевченківського ВДВС Чернівецького МУЮ складено акт від 03 вересня 2014 року про примусове виселення позивача із займаної квартири.

Таким чином на спірну квартиру до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вже було звернуто стягнення в рахунок погашення існуючої у позивача заборгованості перед банком, при цьому оспорюваний договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений на виконання рішення суду (що набрало законної сили), не може бути визнаний з таких правових підстав та за встановлених обставин недійсним.

З огляду на наведене, Верховний Суд також зробив висновок, що наведений договір купівлі-продажу не підлягає визнанню недійсним з підстав укладання його під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки застосування до спірних правовідносин зазначеного Закону можливо виключно у разі наявності всіх шести перерахованих у ньому умов.

Зважаючи на встановлення неправильного тлумачення положень матеріального закону судами першої та апеляційної інстанцій, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість скасування рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року й постановлення нового судового рішення у цій справі.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з висновку суду про скасування або зміну рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково, вказівку щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати, понесенні у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 515, 80 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати за перегляд справи в касаційній інстанції в розмірі 1 654, 00 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик