АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 572/4323/15-ц

Провадження № 22-ц/787/207/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Ведяніної Т.О.

Рішення ухвалене в м. Сарни Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту незазначена

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2матеріальну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 11 грудня 2014 року, яку позивач оцінює у розмірі 62 680 грн., а також 10 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

В подальшому змінив позовні вимоги, збільшивши розмір матеріальної шкоди, яку просить стягнути з відповідача в розмірі 65 740 грн., та зменшивши розмір відшкодування завданої моральної шкоди до 6 500 грн.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 65 740 грн. матеріальної шкоди, 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В доповненні до апеляційної скарги зазначає про те, що судом першої інстанції не було враховано пояснення ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_5, який пояснив суду, що саме протиправна поведінка та порушення ПДР позивачем стало причиною ДТП.

Вказує на те, що оскільки позивач не вжив усіх необхідних заходів щодо отримання страхового відшкодування від страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність відповідача, оскільки позивач з моменту ДТП (11.12.2014 року) не вчиняв належних дій щодо отримання страхового відшкодування, то суд першої інстанції мав підстави для відмови у задоволенні позову. Такі ж підстави викладені в п.16. Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки". В той же час, незважаючи на дані обставини, судом першої інстанції не було залучено до справи у якості співвідповідача страхову компанію.

Зазначає про те, що позивач без згоди відповідача, без його участі та присутності вирішив провести ремонт свого транспортного засобу. Відповідач має глибокі сумніви того, що ремонт транспортного засобу був насправді проведений згідно тих документів, які подані позивачем, а також піддається сумнівам вартість ремонтно-відновлювальних робіт, вартість деталей та особа підприємця, який нібито цей ремонт провів, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Вважає, що договір від 02.08.2016 року, акт здавання-приймання наданих послуг від 27.10.2017 року, товарні чеки, накладна, квитанція до прибуткового касового ордеру є неналежними доказами в справі і не могли бути покладені в основу прийняття судового рішення. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт не обґрунтована належними доказами, в наданому договорі не вказано місце виконання робіт, матеріально-технічна база необхідна для виконання такого виду робіт, не надано кошторису робіт, не вказано перелік працівників, які мають бути офіційно працевлаштовані у підприємця для виконання таких ремонтних робіт.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

29 січня 2018 року ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу в якому вказує на те, що усі твердження представника відповідача, що містяться в апеляційній скарзі є не обґрунтованими та безпідставними, а відтак відсутні підстави для їх задоволення. Просив апеляційну скаргу відхилити, покликаючись на поданий відзив, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а розгляд справи провести за його відсутності.

ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо наявності в діях відповідача вини у заподіянні майнової шкоди позивачу та враховуючи тривалість часу, який знадобився позивачу для поновлення своїх порушених прав вимога позивача про відшкодування відповідачем завданої йому моральної шкоди визнана обґрунтованою, однак розмір такого відшкодування було зменшено до 5000 грн.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 2014 року о 05 год., 10 хв., на 61 км + 450 м., автодороги сполученням Городище - Рівне - Старокостянтинів, за межами населеного пункту, що поблизу м. Сарни, ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки "Мегсеdes Вепz 208", номерний знак НОМЕР_1, не врахувавши дорожню обстановку та не вибравши безпечної швидкості руху і безпечного інтервалу, допустив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із належним ОСОБА_4 автомобілем марки "Аudi 80" номерний знак 3609 IX-1, за кермом якого була його дружина ОСОБА_6 В результаті чого ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, а автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 05 березня 2015 року ОСОБА_2, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляду штрафу в сумі 340 грн. (а.с.20)

Відповідно до ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постанова Костопільського районного суду Рівненської області від 05.03.2015 року набрала законної сили, а відтак факт вчинення ОСОБА_2, дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було пошкоджено транспортні засоби, доказуванню не підлягає.

Посилання апелянта ОСОБА_2, що суд не взяв до уваги його показання та свідка ОСОБА_5, щодо причини ДТП не заслуговує на увагу, оскільки винуватець встановлений в порядку передбаченому законом і ним є саме він.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.2 та ч.5ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 22 ЦК України, реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 989 ЦК України, страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об'єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об'єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним.

16 грудня 2014 року позивач звернувся до "Української охоронно-страхової компанії" стосовно вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди для отримання виплати страхового відшкодування, в якій йому було відмовлено у зв'язку з тим, що транспортний засіб ОСОБА_2,"Мегсеdes Вепz 208" на момент ДТП одночасно був застрахований за двома полісами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Таким чином вищевказана страхова компанія саме з вини страхувальника ОСОБА_2, не відшкодувала збитків завданих ОСОБА_4, який вчиняв належні дії для отримання страхового відшкодування. (а.с.21-22,23-45).

З листа ПрАТ "Київський страховий дім" №696 від 11.05.2016 року за заявою ОСОБА_4 від 09.03.2016 року про виплату страхового відшкодування, вбачається, що з урахуванням того факту, що ДТП за участі сторін мало місце 11.12.2014 року, а з заявою на виплату страхового відшкодування ОСОБА_4 звернувся лише 09.03.2016 року, тобто після спливу 1 року з моменту настання ДТП, це є підставою для відмови у здійснення страхового відшкодування згідно п.37.4.1 ст. 37 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (а.с.103, 108).

Згідно з правового висновку Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6 - 2808 цс 15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

11 травня 2016 року та 20 вересня 2017 року, судом першої інстанції призначались автотоварознавчі експертизи, які не були проведені, із-за неможливості оглянути авто, а в подальшому при його огляді було встановлено, що автомобіль марки "Audi 80", реєстраційний номер НОМЕР_2, який був пошкоджений під час ДТП, що мало місце 11.12.2014 року, повністю відновлено (а.с., 118, 167-168).

02 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та приватним підприємцем ОСОБА_7 був укладений Договір про надання послуг ремонту автомобіля. За умовами цього Договору ОСОБА_7, взяв на себе зобов'язання по ремонту належного ОСОБА_4 автомобіля, марки "Аudi 80", номерний знак НОМЕР_2 (а.с.132).

Відповідно до акту здавання-приймання наданих послуг по ремонту автомобіля, загальна вартість запасних частин, робіт та послуг ремонту належного ОСОБА_4 автомобіля, марки "Аudi 80", номерний знак НОМЕР_2, склала 65740 грн. (а.с.134).

Подані ОСОБА_4 товарні чеки, накладна, квитанція до прибуткового касового ордеру є належними доказами в справі та стосуються предмету доказування, оскільки підтверджуються вартість запчастин та ремонту належного йому авто від ремонту якого та оплати його вартості ухилявся відповідач та вводив в оману позивача, зокрема щодо страхового відшкодування.

Щодо спричиненої ОСОБА_4 моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 6500 грн. та яку суд першої інстанції задовольнив частково в розмірі 5000 грн. колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 протягом тривалого часу був позбавлений можливості користуватися своїм транспортним засобом та змушений був його відновлювати за свій кошт. Ці обставини негативно вплинули на його фізичний та морально-психологічний стан.

З пояснень наданих ОСОБА_4 вбачається, що протиправна поведінка відповідача спричинила і спричиняє йому хвилювання та тримає його у постійній нервовій та психологічній напрузі. Внаслідок чого він був змушений звертатися до правоохоронних та судових органів за захистом своїх порушених прав, а також за отриманням правової допомоги, на що необхідно не мало часу сил та засобів. Він почувався пригніченим і безпорадним тому, що відповідач не тільки не вибачився за спричинену мені шкоду, а й ухилявся від відшкодування спричинених ним матеріальних збитків.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи те, що суб'єктом цивільно-правової відповідальності відповідач, тому місцевий1 суд обґрунтовано стягнув з нього на користь позивача ОСОБА_4 спричинену ним майнову та моральну шкоду.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, сплачений ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1427,14 грн. відшкодування не підлягає та покладається на нього.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2018 року.

Головуючий : С.В. Боймиструк

Судді : С.О. Гордійчук

А.М.Шеремет