Справа № 185/1647/17
Провадження № 2/185/337/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.,

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоград Буддеталь" про стягнення оплати відряджень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексу інфляції у зв'язку із порушенням строків виплати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Павлоград Буддеталь" про стягнення оплати відряджень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексу інфляції у зв'язку із порушенням строків виплати та моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 5982,07 грн. - компенсацію за відрядження до м. Москва Російської Федерації за період з 26 січня 2015 року по 29 січня 2015 року; 940,00 грн. - компенсацію за відрядження до м. Києва за період з 02 березня 2015 року по 03 березня 2015 року; 2 895,22 грн. - компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з інфляцією за відрядження до м. Москви Російської Федерації за період з 01 лютого 2015 року по 01 березня 20117 року; 353,44 грн. - компенсацію втрати частини заробітку у звязку з інфляцією за відрядження до м. Києва за період з 01 квітня 2015 року по 01 березня 2017 року; середній заробіток за час затримки виплати в частині оплати відряджень за період з часу звільнення 23.05.2016 року по момент фактичного розрахунку; моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до наказу № 110-к від 25.09.2012 року з 25 вересня 2012 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ "Павлоград Буддеталь" на посаді директора та згідно наказу № 39 к/тр від 18.09.2015 року був переведений з 21 вересня 2015 року на посаду заступника директора з питань впровадження нової техніки, в подальшому з 23.05.2016 року був звільнений у звязку зі скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що при звільненні відповідач з ним повністю не розрахувався, так як відповідно до наказу № 8-к/тр від 06 січня 2015 року позивач був направлений у відрядження строком на пять дні для участі у 16-й спеціалізованій виставці будівельних матеріалів до м. Москва Російської Федерації. Витрати на проїзд туди і звідти, проживання та добові за час відрядження загалом складають 5 982,07 грн. Крім того, згідно наказу № 7 к/тм від 02 березня 2015 року підприємство направило його у відрядження до м. Києва з питання придбання для виробничої діяльності підприємства білкового піноутворювача. Витрати на проїзд та добові на зазначене відрядження склали 940,00 грн. У звязку з тим, що відповідач не здійснив йому виплати на відрядження, вважає, що вони підлягають відповідній компенсації, так як відбувалась інфляція. Крім того, у звязку з відмовою відповідача від виплати належних йому сум йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 5 000,00 грн.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на доводах та підставах викладених у позові, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, надав суду письмові заперечення, відповідно до яких зазначала, що на підприємстві були відсутні накази про відрядження, а також належним чином оформлені документи з приводу відрядження, які б надавали можливість для здійснення відповідних виплат позивачу. Крім того, за наслідками перевірки дотримання трудового законодавства Управлінням з питань праці Головного управління держпраці у Дніпропетровській області був складений акт про порушення законодавства про працю, саме з питань відрядження позивача.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 з боку відповідача, яка працювала у 2015 році головним бухгалтером ТОВ "Павлоград Буддеталь" та на даний час займає зазначену посаду пояснила суду, що ні наказів, ні фінансових документів, які б надавали можливість щодо здійснення виплат з приводу відрядження позивача на підприємстві були відсутні.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні з боку позивача, яка працювала на той час бухгалтером ТОВ "Павлоград Буддеталь" підтвердила той факт, що наявність самого бланку відрядження до м. Москви вона бачила, але авансовий звіт по зазначеному відрядженню не складала.

Суд, вислухавши учасників процесу та вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 110-к від 25.09.2012 року ОСОБА_1 з 25 вересня 2012 року перебував у трудових відносинах з ТОВ "Павлоград Буддеталь" на посаді директора та згідно наказу № 39 к/тр від 18.09.2015 року був переведений з 21 вересня 2015 року на посаду заступника директора з питань впровадження нової техніки. В подальшому відповідно до наказу № 9 к/тр від 23.05.2016 був звільнений з 23 травня 2016 року, у звязку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

З позову вбачається, що спірні правовідносини між сторонами виникли, на думку позивача, з приводу його відряджень до м. Москви Російської Федерації у період з 26 січня 2015 року по 29 січня 2015 року та до м. Києва з 02 березня 2015 року по 03 березня 2015 року.

Порядок службових відряджень в межах України та за кордон регулюється Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 13.03.1998 року № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 17.03.2011 № 362).

Згідно п. п. 1, 4 Розділу 1 Загальних положень Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 13.03.1998 року № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 17.03.2011 № 362), чинної на час спірних правовідносин (далі Інструкція), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

Підприємство, що відряджає працівника, здійснює реєстрацію особи, яка вибуває у відрядження, у спеціальному журналі за формою згідно з додатком до цієї Інструкції.

Згідно п. п. 1, 11 Розділу ІІ Порядку відрядження в межах України Інструкції направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження.

Відрядженому працівникові перед від'їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку.

У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи).

У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник застосував платіжні картки для проведення розрахунків у безготівковій формі і строк подання звіту про використання виданих на відрядження коштів не перевищив 10 банківських днів, за наявності поважних причин керівник може продовжити такий строк до 20 банківських днів (до з'ясування питання в разі виявлення розбіжностей між відповідними звітними документами).

Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат.

Якщо працівник отримав аванс на відрядження і не виїхав, то він повинен протягом трьох банківських днів з дня прийняття рішення про відміну поїздки повернути до каси підприємства зазначені кошти.

Якщо для остаточного розрахунку за відрядження необхідно виплатити додаткові кошти, виплата зазначених коштів має здійснюватися до закінчення третього банківського дня після затвердження керівником звіту про використання коштів, наданих на відрядження.

Згідно п. п. 1, 5, 17 Розділу ІІІ Порядку відрядження за кордон Інструкції відрядження за кордон здійснюється відповідно до наказу (розпорядження) керівника підприємства після затвердження технічного завдання, в якому визначаються мета виїзду, завдання та очікувані результати відрядження, строк, умови перебування за кордоном (у разі поїздки за запрошенням подається його копія з перекладом), і кошторису витрат. Строк відрядження визначається керівником, але не може перевищувати 60 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Підприємство, що відряджає працівника у відрядження за кордон, забезпечує його грошовими коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом) в національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті.

Якщо при видачі авансу загальна сума в іноземній валюті має дробову частину, можливе застосування арифметичного правила округлення до повної одиниці.

Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у грошових одиницях, в яких було надано аванс, у встановленому законодавством порядку.

У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи).

У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник застосував платіжні картки для проведення розрахунків у безготівковій формі і строк подання звіту про використання виданих на відрядження коштів не перевищив 10 банківських днів, за наявності поважних причин керівник може продовжити такий строк до 20 банківських днів (до з'ясування питання в разі виявлення розбіжностей між відповідними звітними документами).

Разом із звітом подаються документи (в оригіналі), що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат, із зазначенням форми їх оплати (готівкою, чеком, платіжною карткою, безготівковим перерахунком).

У разі відрядження до держав, в'їзд громадян України на територію яких здійснюється за наявності візи (дозволу на в'їзд), до звіту також додаються завірені відділом кадрів або головним бухгалтером ксерокопії сторінок закордонного паспорта чи документа що його замінює, з прізвищем відрядженого працівника, відмітками про перетин кордону України і візою держави відрядження.

При розгляді справи судом не були встановлені ні мета, ні підстави відряджень підприємством позивача, а також належний порядок оформлення відповідних документів на відрядження, з підтверджуючими звітами відповідно до діючого законодавства.

З досліджених судом первинних документів на підприємстві, а саме, з наряду наказів з кадрових питань тривалого строку зберігання по підприємству ТОВ "Павлоград Буддеталь" накази про відрядження позивача до м. Москви Російської Федерації у період з 26 січня 2015 року по 29 січня 2015 року та до м. Києва з 02 березня 2015 року по 03 березня 2015 року відсутні, про що представник відповідача також надав відповідні довідки.

Також судом не був встановлений факт наявності на підприємстві спеціального журналу, в якому здійснюється реєстрація особи, яку відряджає підприємство, як то вимагає Інструкція.

Крім того, як вбачається з акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування 290/4.6-2 від 07.07.2016 року Управління з питань праці Головного управління держпраці у Дніпропетровській області при перевірці табелів обліку робочого часу та розрахункових листів з заробітної плати за 2015 рік встановлено, що в табелі робочого часу за січень 2015 року, а саме з 26.01.2015 року по 31.01.2015 проставлено «Відрядження». Відповідальна особа ОСОБА_4 безпідставно оформила як відрядження, фактично ОСОБА_1 у відрядженні не був та на робочому місці не зявлявся. Наказ про відрядження не існує, добові на відрядження не нараховувались, у журналі реєстрації наказів наказу на службове відрядження ОСОБА_1 не має.

Позивачем суду не було доведено належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами його відрядження підприємством до м. Москви Російської Федерації у період з 26 січня 2015 року по 29 січня 2015 року та до м. Києва з 02 березня 2015 року по 03 березня 2015 року.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

Кожна сторона в цивільному процесі повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З огляду на викладене вважаю, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоград Буддеталь" про стягнення оплати відряджень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексу інфляції у зв'язку із порушенням строків виплати та моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тому судові витрати по справі не підлягають розподілу.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоград Буддеталь" про стягнення оплати відряджень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексу інфляції у зв'язку із порушенням строків виплати та моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Бондаренко