АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/3324/13-ц Головуючий суддя І інстанції Шиянова Л. О.
Провадження № 22-ц/790/273/18 Суддя доповідач Коваленко І.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря Дмитренко А.Ю

.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 01 серпня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2013 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29 листопада 2007 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн. строком на 34 місяці. На забезпечення виконання вказаного зобов'язання 29 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконані, заборгованість за договором складає 70 871,41 грн. За рішенням кредитного комітету Банку відповідачу було зменшено розмір пені за договором до 10 000 грн. 14 березня 2013 року Банк звернувся до поручителя з вимогою про виконання кредитних зобов'язань, проте такі вимоги не виконані.

У зв'язку з цим, ПАТ «ПроКредит Банк» просив суд стягнути суму заборгованості у розмірі 26 665,66 грн. солідарно з відповідачів, а також стягнути з них судові витрати у сумі 266,66 грн. на користь позивача.

У судове засідання представник ПАТ "ПроКредит Банк" не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідачі у судове засідання не з'явились.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 01 серпня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 665, 66 грн. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 266 грн.66 коп.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 01 серпня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 вересня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 665,66 грн. з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі, вказує, що в укладеному кредитному договорі та в договорі поруки не встановлено сторонами строку дії договору; вважає, що порука є припиненою, оскільки позивач не пред'явив вчасно до неї, як до поручителя, свої вимоги.

В судове засідання сторони не з'явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконані, що є підставою для стягнення заборгованості.

Судом встановлено, що між ПАТ "ПроКредит Банк" та відповідачем ОСОБА_2 29.11.2007 року було укладено кредитний договір , відповідно до якого ОСОБА_2 було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 50 000,00 грн., процентна ставка - 24% річних, строком на 34 місяці.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1052 ЦК України, положення якої згідно з ч.2 ст.1054 цього Кодексу застосовуються до відносин за кредитним договором, у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, якщо інше не встановлено договором.

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання 29 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки, умовами якого остання зобов'язувалася відповідати перед Банком в тому ж обсязі, що і ОСОБА_2

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якій одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст..ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Матеріали справи свідчать, що згідно розрахунку, прострочена заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором складає 26 665,66 грн., яка складається з заборгованості по капіталу - 9 218 грн. 83 коп., борг по процентах - 7 446 грн. 83 коп., пеня - 10 000 грн., яка була зменшена кредитним комітетом Банку.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною 1 ст.543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, з висновками суду першої інстанції про солідарне стягнення суми боргу і з поручителя колегія суддів погодитись не може.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку за явлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються.

Оскільки договір поруки, укладений з відповідачем не містить посилання на конкретну дату з якою пов'язано закінчення їх строку дії необхідно виходити з того, що вимоги до поручителів за цими договорами можуть бути пред'явлені шляхом звернення до суду з позовною заявою протягом шести місяців від дня настання сторонами основного зобов'язання.

Із тексту позовної заяви вбачається, що строк прострочення погашення кредиту становить 1195 днів, тобто, понад 3 роки. Будь-яких інших даних матеріали справи не містять, сторони в судове засідання не з'являються, тому колегія суддів виходить із обставин, зазначених в позовній заяві.

Отже, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіx зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України; тому, в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Установивши що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя, слід вважати поруку припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відповідно до умов кредитного договору №2.24770 від 29.11.07 (із змінами) позичальник зобов'язався погашати кредит відповідно до підписаного сторонами графіку. Як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості, свої зобов'язання позичальник припинив виконувати з грудня місяця 2009 року.

Згідно з укладеним договором поруки №2.24770-ДП від 29.11.07 (в редакції від 29.11.07) п.3.1 передбачено, що договір припиняє свою дію з моменту припинення забезпеченого ним зобов'язання, а відповідно до нової редакції договору поруки, підписаної 29.04.09 договір поруки діє до моменту припинення Договору поруки (розділ 2 договору).

Оскільки позивач не пред'явив вимоги до ОСОБА_1 протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а вимога до апелянта пред'явлена зі спливом 3-х років, договір поруки припинив свою дію і підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості не має.

Відповідно до вимог ч.3 ст.370 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає необхідним скасувати ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 665 66 грн. та судового збору в сумі 266 грн.66 коп.

Керуючись ст. ст.374,376,381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 665 (двадцять шість тисяч шістсот шістдесят п'ять) 66 грн. та судового збору в сумі 266 (двісті шістдесят шість) грн.66 коп. - скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко