АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 752/12670/17

провадження № 22-ц/796/2049/2018

06 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого - Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року у складі судді Шкірай М.І.,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 92562, 00 грн. Також просив відшкодувати судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 30 листопада 2015 року ОСОБА_2 видав розписку, якою підтвердив свій борг перед ним станом на 01.12.2015 року в сумі 92562 грн. Дата повернення коштів сторонами не встановлювалась. Не зважаючи на неодноразові вимоги щодо виконання боржником свого обов'язку повернути борг, відповідач до цього часу грошові кошти так і не повернув.

Враховуючи, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором позики, позивач просив позов задовольнити.

У заяві від 24.10.2017 р. позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн., з яких: за подання позовної заяви до суду - 2500 грн.; за складання та подання адвокатського запиту до суду від 15.09.2017 р. - 1750 грн.; за підготовку та виїзд в судове засідання 24.10.2017 р. - 1750 грн.

В додатковій заяві від 27.11.2017 р. просив відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 1 750 грн. за підготовку та виїзд в судове засідання 27.11.2017 р., а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що між сторонами не було укладено договору позики, оскільки надана суду розписка не містить умови отримання позичальником в борг грошей з зобов'язанням їх повернення та дати отримання таких коштів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 борг в розмірі 92 562 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 7750 грн., судовий збір у розмірі 1944,70 грн.

Свої доводи обґрунтовує тим, що за клопотанням відповідача позивачем було надано суду оригінал розписки від 30 листопада 2015 р. Будь-яких інших клопотань чи заперечень з приводу існування боргу відповідачем заявлено не було. Своєю розпискою ОСОБА_2 підтвердив борг перед ОСОБА_1, що не може вважатися припущенням.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначив, що позивач не зміг пояснити та підтвердити належними доказами факт передачі йому грошей. Наданий позивачем "документ" не може виступати у якості розписки, оскільки не підтверджує факт отримання грошових коштів і не дає можливості дослідити строків повернення коштів. На запит суду позивач не зміг надати докази, на підставі яких виник борг.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 грудня 2015 року відповідач поставив свій підпис під розпискою такого змісту: "Я, ОСОБА_2, підтверджую свій борг перед ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2015 року в сумі 92 562 грн. 00 коп. (дев'яносто дві тисячі п'ятсот шістдесят дві грн.00 коп.). 30.11.2015 р. Згоден з розрахунком. ОСОБА_2 7.12.2015 р." (а.с.56).

26 травня 2017 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу, яка отримана останнім 07 липня 2017 року (а.с.87-90).

Однак відповідач не повернув позивачу вказану суму грошових коштів.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, з розписки, підписаної відповідачем 07.12.2015 року, вбачається, що останній має станом на 01 грудня 2015 року невиконане боргове зобов'язання перед позивачем в сумі 92562 грн.

Надавши оригінал розписки, позивач підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Заперечуючи проти позову відповідач не надав суду пояснень,у зв'язку з чим він визнавав боргові зобов'язання перед позивачем, а також не надав суду доказів, що укладений між сторонами договір мав іншу правову природу, ніж договір позики.

Виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов, з огляду на доведеність позивачем права вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неправильне застосування судом першої інстанції статей 1046, 1047, 1049 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Так, у вказаній справі було зроблено правовий висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З наданої позивачем розписки вбачається, що грошові кошти були отримані саме в борг, що свідчить про безумовне та однозначне існування у ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2015 року зобов'язання стосовно повернення певної суми коштів саме ОСОБА_1

Аналіз змісту розписки дає підстави стверджувати, що сторона відповідача визнала наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору.

Розписка також містить дату її підписання.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Оригінал боргової розписки, наданий позивачем до матеріалів справи.

Текст оригіналу розписки не містить надпису позивача щодо повернення суми боргу, а тому правові підстави для висновку про припинення зобов'язання відсутні.

Оскільки відповідач зобов'язань в строк, встановлений у письмовій вимозі від 26.05.2017 року не виконав, позивач має право на одержання від позичальника суми боргу.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову про стягнення боргу за договором позики.

Вирішуючи питання про новий розподіл витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподіляючи судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 2314,05 грн. ( 925,62 грн. + 1388,43 грн.).

Разом з тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, пов'язаних з професійною правничою допомогою, на загальну суму 7750 грн. суд враховує наступне.

З розрахунку, наданого позивачем, за складання та подання позовної заяви до суду Адвокатським об'єднанням "Ліга Справедливості в Києві" витрачено 6 год. х 1280 грн. ( 40% від 3200 грн.) = 7680 грн.

З акту №ОУ-0000336 здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаного 25.05.2017 р. між Адвокатським об'єднанням "Ліга Справедливості в Києві" (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), вбачається, що загальна вартість послуг зі складання позовної заяви складає 2500 грн. (а.с.46). На підтвердження понесення вказаних витрат суду надана квитанція до прибуткового касового ордера №220 від 23.05.2017 р. (а.с.45).

Разом з цим, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що не всі понесені позивачем витрати є витратами з надання правової допомоги, виконання яких підтверджено відповідними доказами.

Так, з акту №ОУ-0000696 здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаного 15.09.2017 р. між Адвокатським об'єднанням "Ліга Справедливості в Києві" (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) вбачається, що загальна вартість послуг зі складання та подання адвокатського запиту до Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2017 р. становить 1750 грн. (а.с.48).

Разом з тим, матеріали справи не містять адвокатського запиту до Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2017 р., а тому правові підстави для відшкодування витрати за отримання вказаних послуг відсутні.

Відповідно до акту №ОУ-0000836 здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаного 24.10.2017 р. між Адвокатським об'єднанням "Ліга Справедливості в Києві" (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) вбачається, що позивачем на рахунок Адвокатського об'єднання "Ліга Справедливості в Києві" сплачено 1750 грн. за підготовку та виїзд до Голосіївського районного суду м. Києва 24.10. 2017 р. (а.с.53).

Відповідно до рахунку-фактури №СФ-0000995 від 20.11.2017 р., вартість підготовки та виїзду до Голосіївського районного суду м. Києва 27.11.2017 р. складає 1750 грн. (а.с. 69).

Разом з тим, витрати на підготовку та виїзд до суду не є витратами, пов'язаними з професійною правничою допомогою.

За урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відшкодуванню підлягають понесені позивачем витрати за складання позовної заяви в сумі 2500 грн. та по сплаті судового збору в сумі 2314,05 грн., а всього на загальну суму 4814,05 грн.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) суму боргу за договором позики в розмірі 92 562 грн. та судові витрати по справі в сумі 4814,05 грн.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 06 березня 2018 року.

Головуючий

Судді: