Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 243/9744/15-ц

провадження № 61-5066св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від 6 жовтня 2016 року у складі суддів: Новосьолової Г. Г., Новосядлої В. М., Мальованого Ю. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми.

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2012 року вона позичила ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5 600 грн, які останній зобов'язувався повернути в найкоротший термін, що підтверджується розпискою відповідача. На підтвердження повернення коштів ОСОБА_3 залишив ОСОБА_2 в заставу свій паспорт. В обумовлений в розписці строк, в добровільному порядку відповідач гроші не повернув, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог від 6 квітня 2016 року, просила стягнути з ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 5 600 грн, витрати від інфляційних процесів у розмірі 17 187 грн 98 коп., 3 % річних за користування чужими коштами за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року у розмірі 463 грн 49 коп., та у рахунок відшкодування моральної шкоди, компенсацію за потрачені кошти на догляд за своєю матір'ю ОСОБА_4 у сумі 21 625 грн 73 коп.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розпискою від 25 жовтня 2012 року не визначено конкретний строк, в межах якого відповідач мав повернути борг. Тому відповідний строк згідно з пунктом 2 частини першої статті 1049 ЦК України визначається моментом пред'явлення вимоги. Оскільки ОСОБА_2 з вимогою до відповідача про повернення суми позики не зверталась, тому заявлені нею позовні вимоги про стягнення заборгованості є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що вони є похідними від вимог про стягнення основної суми боргу.

Заочне рішення місцевого суду про відмову у задоволенні вимоги про компенсацію грошових коштів по догляду за матір'ю позивача у відшкодування моральної шкоди мотивоване тим, що змістом укладеного договору позики не передбачено стягнення коштів у вигляді таких витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 6 жовтня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5 600 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог мотивоване тим, що позивач має право на повернення коштів відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем - ОСОБА_2 вимоги шляхом пред'явлення позову, який відповідач отримав 10 жовтня 2015 року.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 17 187 грн 98 коп. та 3 % річних, нарахованих за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року у розмірі 463 грн 49 коп, виходив з того, що строк виконання зобов'язання щодо повернення позичених коштів настав через тридцять днів з моменту отримання відповідачем позовної заяви, а саме з 10 листопада 2015 року, отже, позовні вимоги в цій частині за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року задоволенню не підлягають.

Рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення компенсації за потрачені кошти у розмірі 21 625 грн 73 коп. мотивоване тим, що договором позики такі умови відповідальності за прострочення зобов'язання не були передбачені.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий суд безпідставно розглянув справу без участі сторін, що позбавило можливості позивача довести ті обставини, на які вона посилається у позовній заяві. Апеляційний суд не врахував положення статті 625 ЦК України, оскільки позичальник ОСОБА_3 своєчасно не повернув суму позики, тому він зобов'язаний сплатити грошову суму інфляційних втрат та 3 % річних за три роки (за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року).

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до змісту розписки від 25 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_3 зобов'язувався виплатити 5 600 грн ОСОБА_2 у найкоротший строк. На забезпечення виконання зобов'язання за розпискою ОСОБА_3 залишив ОСОБА_2 в заставу свій паспорт.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_3 отримав від позивача 5 600 грн та згідно з розпискою про це зобов'язувався повернути ці кошти у найкоротший строк.

Дата повернення коштів у розписці відсутня, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Установлено, що 22 вересня 2015 року (відповідно до штампу поштового відправлення) позивач надіслала позовну заяву до суду першої інстанції до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми.

1 жовтня 2015 року ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду на 12 жовтня 2015 року та на адресу відповідача направлено копію позовної заяви з доданими до неї документами.

10 жовтня 2015 року ОСОБА_3 отримав зазначені документи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення.

На підставі вищевикладеного, апеляційним судом вірно встановлено, що 10 жовтня 2015 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України настав строк для повернення боргу, а тому з цього часу відповідач протягом тридцяти днів зобов'язаний був повернути грошові кошти, а саме до 10 листопада 2015 року.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 5 600 грн відповідно до розписки, оскільки відповідач був повідомлений про пред'явлення позову щодо повернення грошових коштів, але ніяких дій стосовно повернення коштів позивачу протягом усього часу розгляду справи не здійснив.

Доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд розглянув справу без участі сторін, не заслуговують на увагу, оскільки представник позивача, ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, до судового засідання 5 квітня 2016 року не з'явився, проте надав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. ОСОБА_2 5 квітня 2016 року подала до суду першої інстанції заяву з проханням слухати справу без її участі. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з'явився. Отже, сторони у справі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та наводили свої доводи щодо суті спору у позовній заяві, уточненій позовній заяві та у запереченнях на позов відповідно.

Доводи касаційної скарги про те, що позичальник своєчасно не повернув суму позики, тому відповідач зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року, не ґрунтуються на законі, апеляційний суд правильно виходив з того, що грошова сума відповідно до статті 625 ЦК України нараховується за прострочення грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилом пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Встановивши, що строк виконання зобов'язання відповідача щодо повернення грошових коштів за розпискою без зазначення строку, настав через тридцять днів після отримання ОСОБА_3 позовної заяви, а саме 10 листопада 2015 року, апеляційний суд дійшов висновку, що на момент звернення до суду, у вересні 2015 року, у позивача право на стягнення грошової суми відповідно до статті 625 ЦК України не виникло. А отже, не було підстав для нарахування грошової суми за прострочення грошового зобов'язання відповідно до статті 625 ЦК України з моменту передання грошових коштів за позикою. За інший період позовних вимог позивачем не заявлено.

Апеляційний суд також правильно виходив з того, що договором позики не передбачено стягнення 21 625 грн 73 коп. у рахунок компенсації за потрачені кошти на догляд за матір'ю позивача, оскільки вказані позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик