Справа №472/886/17 14.03.2018
Справа №472/886/17
Провадження №22-ц/784/285/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Галущенка О.І., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 листопада 2017 року, постановлене суддею Тустановським А.О. об 11 годин 22 хвилин у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_3, за участі третьої особи Веселинівської державної нотаріальної контори Миколаївської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,-

у с т а н о в и л а:

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла її мати ОСОБА_4. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшло право на земельну частку (пай), із земель колишнього КСП ім. Калініна с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області, яке успадковане нею після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5.

23 лютого 2017 року позивачка отримала у Веселинівській державній нотаріальній конторі Миколаївської області свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна, а саме - права на земельну частку (пай), після смерті матері. На іншу 1/2 частку права на земельну частку (пай) свідоцтво про право на спадщину видане відповідачці ОСОБА_3

Посилаючись на те, що спадщину після смерті у 2002 році діда ОСОБА_5 прийняла лише її мати ОСОБА_4, оскільки проживала та була зареєстрована разом з ним на день смерті, вважала, що свідоцтво про право на спадщину, видане відповідачці є незаконним, в зв'язку з чим просила визнати його недійсним.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, позивачка ОСОБА_6 просила його скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 подала відзив, в якому вказувала на законність оскаржуваного рішення, та безпідставність апеляційної скарги, оскільки свідоцтво нею було отримано в зв'язку з фактичним прийняттям спадщини, що підтверджено пред'явленням нею нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_5 належало право на земельну частку (пай) розміром 9,40 в умовних кадастрових гектарах, у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Калініна с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, виданого 22 лютого 2000 року Веселинівською райдержадміністрацією та зареєстрованого 25 лютого 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 помер, в зв'язку з чим відкрилась спадщина на вказане майно (а.с. 15).

Відповідно до свідоцтва про народження позивачки ОСОБА_1 її батьками вказано: батько- ОСОБА_5, мати- ОСОБА_4(а.с. 13).

В свідоцтві про народження матері позивачки ОСОБА_4 її батьками вказані: батько - ОСОБА_5, мати - ОСОБА_7 (а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області від 23 лютого 2009 року, мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 16).

Згідно із свідоцтвом про народження відповідачки, її батьками вказано також: батько - ОСОБА_5, мати- ОСОБА_7 (а.с. 58 ). Таким чином остання є рідною сестрою матері позивачки, а їй - тіткою.

Відповідно до даних Господарської книги № 5 за 2001-2005 роки, на аркуші № 61 якої по особовому рахунку № НОМЕР_2 зазначено першим членом господарства ОСОБА_5, членами господарства також вказані його донька ОСОБА_8 та онука ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, які на час смерті ОСОБА_5 проживали разом з ним (а.с. 10, 12).

Аналогічні обставини зазначені і в довідці виданій Виконавчим комітетом Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 20 лютого 2017 року № 248, про те що з 27 квітня 1999 року та на день смерті ОСОБА_5 разом з ним проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, донька ОСОБА_4, яка знята з реєстраційного обліку як померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 8, 56).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, тобто відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

З викладених обставин та аналізу наведених норм, слідує, що ОСОБА_4, проживала із своїм батьком ОСОБА_5 на час його смерті, а тому є такою, що фактично прийняла спадщину, як спадкоємиця першої черги за законом.

Нормами ч. 4 ст. 1268 ЦК України встановлено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини в установленому законом порядку.

Позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час смерті своєї матері ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_4, була неповнолітньою, в зв'язку з чим є такою, що прийняла спадщину після смерті матері, як спадкоємиця першої черги за законом (ст. 1268 ЦК України).

23 лютого 2017 року позивачці ОСОБА_10 Веселинівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, на ? частину спадкового майна, належного її батьку ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, спадщину після якого вона прийняла але не оформила своїх спадкових справ (а.с. 18).

Листом від 25 березня 2017 року Веселинівська державна нотаріальна контора Миколаївської області повідомила, що після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, крім його доньки ОСОБА_4, є і інші спадкоємці (а.с. 7).

Того ж дня, видане свідоцтво про право на спадщину за законом і відповідачці ОСОБА_3, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року її батька ОСОБА_5, на ? частину належного йому майна (а.с. 63).

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акту на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Районний суд, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що відповідачка ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року батька ОСОБА_5 шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, прийнявши на зберігання протягом шестимісячного строку після відкриття спадщини сертифікат на право на земельну частку (пай).

Проте, з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону.

Так, із копії спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5, відповідачка ОСОБА_3 звернулася 23 лютого 2017 року (а.с. 54). В цій заяві відповідачка вказала, що крім неї спадщину прийняла її сестра ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Із записів нотаріуса в даній заяві слідує, що факт прийняття спадщини ОСОБА_4 перевірено за довідкою Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 28 листопада 2016 року, а факт прийняття спадщини заявника ОСОБА_3 перевірено за поданим для огляду сертифікатом на земельну частку (пай).

Проте, нотаріусом не зазначалось і не встановлювалось про прийняття відповідачкою сертифіката на збереження в шестимісячний строк після смерті спадкодавця.

Видаючи свідоцтво про право на спадщину на ім'я відповідачки не на все спадкове майно, а на його 1/2 частину, усвідомлюючи таким чином наявність іншого спадкоємця, нотаріус в порушення вимог п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, не врахувала тривалість строку, який пройшов з дня відкриття спадщини та не з'ясувала наявність чи відсутність згоди на таке іншого спадкоємця, яким є позивачка, а також не залучила до спадкової справи її письмову заяву про відсутність в неї відповідних заперечень.

Районний суд в оскаржуваному рішенні хоча і послався на наведенні положення вказаної Інструкції, проте не дав належної правової оцінки відсутності даних щодо наявності погодження чи наявності заперечень з боку позивачки на прийняття нотаріусом правовстановчого документу на спадкове майно від відповідачки, як підтвердження факту прийняття нею в установлений строк спадщини.

Проте, як слідує із змісту положень Інструкції, відсутність згоди іншого спадкоємця, є перешкодою для видачі спадкового свідоцтва.

Натомість суд безпідставно вдався до обґрунтування доведеності саме факту прийняття спадщини в продовж шести місяців після смерті спадкодавця відповідачкою ОСОБА_3, посилаючись при цьому, в тому числі і на покази свідка, тоді як вказаний факт, в разі виникнення спору, тобто при наявності заперечень спадкоємця, підлягає встановленню в судовому порядку лише в разі пред'явлення відповідних вимог. Оскільки ж такі вимоги не заявлені в даній справі, то висновки суду щодо доведеності факту прийняття відповідачкою в установлений законом строк спадщини є зайвими.

Також, районний суд, на підтвердження правомірності видачі оспорюваного в даній справі свідоцтва на спадщину, необґрунтовано послався на відсутність заперечень з боку ОСОБА_4 за її життя щодо прийняття спадщини після смерті батька її сестрою відповідачкою ОСОБА_3, оскільки вказана обставина не має правового значення для вирішення даного спору.

Так, для визначення правомірності видачі свідоцтва на спадщину за правилами встановленими пунктом 113 Інструкції, має значення відсутність заперечень проти цього інших спадкоємців на це майно. До інших спадкоємців, в спірних правовідносинах відноситься саме позивачка, а тому саме її попередня згода чи заперечення мають правове значення для вирішення правомірності видачі спірного свідоцтва, проте, така інформація в спадковій справі відсутня.

З наведених підстав підлягають відхиленню аналогічні доводи відповідачки, викладені в відзиві на апеляційну скаргу.

Також, підлягають відхиленню і посилання відповідачки в відзиві на апеляційну скаргу на доведеність факту прийняття нею в шестимісячний строк спадщини шляхом прийняття на зберігання оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), з огляду на наведені вище висновки.

При цьому, визнання недійсним спірного свідоцтва через порушення встановленого законом порядку його видачі, не позбавляє відповідачку права на звернення до суду в тому числі і з вимогами про встановлення факту прийняття спадщини, в порядку встановленому законом.

Згідно з положеннями ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин, враховуючи, що районний суд допустив неповне з'ясування обставин справи стосовно дотримання нормативно встановленого порядку видачі спадкового свідоцтва та не застосував положення ст. 113 Інструкції в порушення яких було видано оскаржуване свідоцтво, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а свідоцтво про право на спадщину за законом видане ОСОБА_3, на ? частину права на земельну частку (пай) визнати недійсним.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв'язку з задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог, понесені позивачкою витрати на оплату судового збору підлягають стягненню на її користь з відповідачки в сумі 1344 грн., які складаються з судового збору сплаченого за подачу позову в сумі 640 грн. та судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги в сумі 704 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 листопада 2017 року скасувати, у справі ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на ? частину права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Калініна с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області розміром 9, 40 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), належного спадкодавцю на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, виданого Веселинівською районною державною адміністрацією Миколаївської області 22 лютого 2000 року зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 22 лютого 2000 року за № 9487.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1344 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту, на п'ятий день після її проголошення.

Судді: Т.З. Бондаренко

О.І. Галущенко

О.О. Ямкова