№ 2-4401/11
провадження 2-зз/201/30/18
УХВАЛА

14 березня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до неповнолітньої ОСОБА_2, інтереси якої представляє ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_5 Дніпропетровська державна нотаріальна контора, КП ДМБТІ про визнання домашньої угоди недійсною, визнання права власності, визнання заповіту недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд: визнати недійсною з моменту її укладання домашню угоду купівлі-продажу домоволодіння №3 по вул. Вінницькій в м. Дніпропетровську, укладену між нею та ОСОБА_6 в зв'язку з її фіктивністю; визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_6 в червні-липні 2009 року, за яким він розпорядився відносно домоволодіння №3 по вул. Вінницькій в м. Дніпропетровську; зобов'язати ОСОБА_4 в десятиденний термін звільнити незаконно утримуване домоволодіння №3 по вул. Вінницькій в м. Дніпропетровську, вивезти всі свої речі та передати їй ключі від калітки та вхідних дверей.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2010 року по справі вжито заходи забезпечення позову.

У травні 2010 року від ОСОБА_4 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява, в якій остання просила суд: визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловою площею в будинку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Вінницька, 3.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2010 року в задоволенні позовів відмовлено.

ОСОБА_1 06 березня 2018 року звернулася до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Частиною 1 стаття 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше пяти днів з дня надходження його до суду.

Особи, які брали участь у справі, у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому з урахувань зазначеного суд вважає можливим розглядати питання про скасування заходів забезпечення позову за відсутності цих осіб.

Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Частиною 10 статті 158 ЦПК України передбачено, що у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи і заяви, надані та добуті докази, суд вважає можливим скасувати у повному обсязі вжиті заходи забезпечення позову по справі, а саме: арешт на домоволодіння № 3 по вул. Вінницькій в м. Дніпропетровську, який належить на праві власності ОСОБА_6, який помер 18.07.2009 року, до розгляду справи по суті; заборону комунальному підприємству «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» видавати які-небудь документи, які повязані з домоволодіння № 3 по вул. Вінницькій в м. Дніпропетровську, який належить на праві власності ОСОБА_6, який помер 18.07.2009 року, що вжито ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2010 року, оскільки справу розглянуто судом, а саме: заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2010 року, що у встановленому законом порядку набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до неповнолітньої ОСОБА_2, інтереси якої представляє ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_5 Дніпропетровська державна нотаріальна контора, КП ДМБТІ про визнання домашньої угоди недійсною, визнання права власності, визнання заповіту недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовлено, а тому є передбачені законом підстави для скасування заходів забезпечення позову по справі.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що заява ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги будь-які заперечення інших осіб щодо зазначеного, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та обєктивно нічим не підтверджені.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість вказаної заяви, оскільки воно ґрунтується на вимогах закону та є передбачені законом підстави для її задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158, 258, 259, 260, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову задовольнити.

Скасувати у повному обсязі вжиті заходи забезпечення позову по справі, а саме: арешт на домоволодіння № 3 по вул. Вінницькій в м. Дніпропетровську, яке належить на праві власності ОСОБА_6, який помер 18.07.2009 року, до розгляду справи по суті; заборону комунальному підприємству «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» видавати які-небудь документи, які повязані з домоволодіння № 3 по вул. Вінницькій в м. Дніпропетровську, яке належить на праві власності ОСОБА_6, який помер 18.07.2009 року, що вжито ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2010 року.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.А Антонюк