Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 489/2924/16-ц

провадження № 61-2811св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2016 року у складі судді Тихонової Н. С. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору від 9 квітня 2012 року ОСОБА_5 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7 200 грн.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 5 588 грн 29 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є відповідач ОСОБА_3, оскільки останній проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

На виконання вимог частини другої статті 1281 ЦК України, 12 вересня 2015 року банком була направлена претензія (вимога кредитора) до Другої миколаївської державної нотаріальної контори.

Згідно з відповіддю нотаріальної контори спадкоємці померлого ОСОБА_5 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались.

Вважав, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого позичальника. Спадкування обов'язків відбулося відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені законодавством строки.

Посилаючись на викладене,позивач просив стягнути із відповідача 5 588 грн 29 коп. заборгованості за кредитним договором від 9 квітня 2012 року № б/н, на підставі статей 1268, 1281, 1282 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності будь-яких належних та допустимих доказів того, що саме ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що в матеріалах справи не міститься доказів того, що відповідач та ОСОБА_5 пов'язані узами споріднення та є спадкоємцями один після одного, або що відповідач має право на спадкування відповідно до акта усиновлення відповідно до статті 1260 ЦК України чи як утриманець відповідно до правил статті 1265 ЦК України.

У листопаді 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Н. В. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Крім того, заявник зазначала, що відповідач прийняв спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки у строк із 16 травня по 16 листопада 2014 року він не відмовився від прийняття спадщини. Враховуючи обсяг спадкового майна, до складу якого входить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, частка відповідача у вказаній спадщині є достатньою для задоволення заявлених вимог кредитора.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 1 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 9 квітня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 200 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його використання згідно з умовами договору.

У зв'язку із неналежним виконанням умов укладеного між сторонами договору, у ОСОБА_5 виникла заборгованість у розмірі 5 588 грн 29 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського управління юстиції (а. с. 33).

12 вересня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором померлого боржника ОСОБА_5була направлена претензія до Другої миколаївської державної нотаріальної контори.

Згідно з відповіддю нотаріальної контори спадкоємці померлого ОСОБА_5 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Проте, зазначені вище норми підлягали б застосування, за умови, що відповідач є спадкоємцем боржника. У даній справі позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем померлого ОСОБА_5

Крім того, реєстрація відповідача та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, не є безумовним доказом того, що відповідач проживав разом із ОСОБА_5 та є особою, яка відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за недоведеністю.

У справі, яка переглядається судами, правильно встановлено відсутність підтвердження позивачем факту ухилення спадкоємців, зокрема відповідача ОСОБА_3, від прийняття спадщини чи отримання свідоцтва.

ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав судам доказів того, що його вимога як кредитора була отримана відповідачем, та залишилася без відповідного реагування.

При цьому безпідставними є твердження заявника про те, що суди не звернули уваги на розрахунок заборгованості, який свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки розмір заборгованості та відповідно і строк позовної давності не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Суд вважає за можливе також вказати на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк», діючи з порушенням норм законодавства України в частині розголошення конфіденційних даних, приєднав до матеріалів справи копію паспорта ОСОБА_3, при цьому не вказавши, яким шляхом було отримано копію вказаного документа.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик