РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Гумен Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук О.В.,

за участю учасників справи: позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/14029/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору поуки недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.05.2015 року між позивачем та відповідачем було підписано договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 в межах суми, еквівалентній 50000,00 доларів США поручилася перед ОСОБА_3 за виконання боржником ОСОБА_4 зобовязання, які виникли з розписок від 26.11.2009 року та від 02.03.2010 року. При підписанні договору поруки ОСОБА_1 не були відомі істотні обставини, які мали значення для укладення даного договору поруки, а саме те, що на момент його підписання ОСОБА_4 вже мав прострочені зобовязання перед ОСОБА_3 та їх розмір, а договором поруки конкретно не визначено зобовязання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3, які забезпечені порукою та строк їх виконання. Позивачка вказує, що не поручалась би за прострочені зобовязання та не укладала б договір поруки знаючи про те, що на момент вчинення вказаного договору ОСОБА_4 порушив свої зобовязання перед ОСОБА_3 та на підставі розписки від 26.11.2009 року наявне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25.11.2010 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1500749,00 грн., а по розписці від 02.03.2010 року зобовязання не є дійсним з огляду на сплив строку давності, при укладенні оспорюваного правочину позивач не була ознайомлена зі змістом, розміром та строком виконання зобовязань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3, вважає, що умови договору поруки були несправедливі, укладені шляхом обману та спрямовані на порушення її прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, підтвердила, що договір поруки від 20.05.2015 року особисто підписала, правом на подачу до суду відповіді на відзив не скористалася.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, його уповноважений представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивач була ознайомлена з умовами договору поруки та з власної волі підписала його.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 20.05.2015 року між ОСОБА_3 (кредитор), ОСОБА_1 (поручитель) та ОСОБА_4 (боржник) було укладено договір поруки, за умовами якого сторони визнали, що у боржника виникли зобов'язання перед кредитором, які оформлені розпискою від 26.11.2009 року, в якій зазначено, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 аванс за будинок та земельні ділянки. Сторони визнали, що у боржника виникли зобов'язання перед кредитором, які оформлені розпискою від 02.03.2010 року, в якій зазначено, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 кошти в якості авансу за автомобіль. Сторони визнали, що строк виконання боржником зобов'язань щодо повернення кредитору отриманих сум настав.

Відповідно до п.4 та п. 5 вказаного договору поруки поручитель ознайомлений із змістом вищевказаних зобов'язань (розписок) боржника, розуміє їх зміст. Поручитель в межах суми еквівалентний 50000,00 доларів США поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань, які виникли із вищевказаних розписок. (а.с.3).

Отже, як встановлено судом ОСОБА_1 в межах суми, еквівалентній 50000,00 доларів США поручилася перед ОСОБА_3 за виконання боржником ОСОБА_4 зобовязання, які виникли з розписок від 26.11.2009 року та від 02.03.2010 року.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, цією статтею встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У разі, якщо при укладенні договору не було додержано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, та не заперечується позивачем, що позивач ознайомилася зі змістом договору поруки, підписала його, а отже сторонами в належній формі було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем, а відтак волевиявлення ОСОБА_1 було вільним та відповідало її волі.

За ч. 2 ст. 548 ЦК недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Так, позивач у позові посилається на те, що зобовязання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3, яке виникло на підставі розписки від 02.03.2010 року на момент підписання договору поруки вже було недійсним з огляду на сплив строку давності.

Однак суд критично відноситься до такого твердження, адже позивач не надає доказів тому, що таке зобовязанням визнавалося недійним у встановленому законом порядку, зокрема у судовому порядку, тому суд виходить з того, що на момент укладання договору поруки таке зобовязання реально існувало і було дійсним.

У позові про визнання договору поруки недійсним позивач заявляє, що боржником та кредитором під час укладення договору поруки замовчувались відомості, які, на думку позивача, мали істотний вплив на її волевиявлення при укладенні договорів поруки.

Також, позивач зазначає, що договір поруки нею було вчинено під впливом обману, так як на момент вчинення оспорюваного договору ОСОБА_4 порушив свої зобовязання перед ОСОБА_3 та на підставі розписки від 26.11.2009 року наявне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25.11.2010 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1500749,00 грн.

Верховний Суд України у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова № 9) розяснив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 постанови № 9).

Наведені вище обставини суперечать змісту договору поруки, з якого встановлено, що сторони визнають, що у боржника виникли зобовязання перед кредитором, які оформлені розписками, при цьому наявність рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25.11.2010 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1500749,00 грн. не є похідними щодо спірних правовідносин, які випливають з визнанням договору поруки недійсним, оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Крім того, позивач не довела, що її навмисно було введено в оману щодо наявності рішення та наявність умислу в діях відповідача, позивач мала змогу ознайомитися з повною інформацію щодо суттєвих умов договору та відмовитися від укладення договору поруки.

Також судом встановлено, що 29.10.2015 року Корольовським районним судом м. Житомира розглядалася цивільна справа № 296/6473/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором поруки, за результатами розгляду якого, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1052000,00 грн. та на користь держави 6090,00 грн. судового збору. (а.с. 36-37).

Вказане рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29.10.2015 року набрало законної сили та звернуто до виконання. (а.с. 37, 38, 39, 40)

Обґрунтовуючи рішення, судом встановлено: «26.11.2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір по умовах якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 160 000 доларів США, а останній був зобовязаний до 02.02.2010 року продати йому будинок № 35-в по 1-му провулку Кармелюка в м. Житомирі та земельну ділянку площею 0,05 га за вказаною адресою, однак ОСОБА_4 не виконав свої зобовязання по вищевказаному договору.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25.11.2010 року по цивільній справі № 2-4862/10 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1500749,00 грн. по умовах вищевказаного договору. Вказане рішення вступило в законну силу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановленні зазначеним рішенням доказуванню не підлягає.

Також в судовому засіданні встановлено, що 20.05.2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір поруки, по умовах якого ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання забезпечити виконання угоди укладеної 21.11.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, щодо продажу будинку № 35-в по 1-му провулку Кармелюка в м. Житомирі та земельної ділянки площею 0,05 га за вказаною адресою, в межах 50000,00 доларів США, що по курсу Національного банку України час подання позову становить 1052000,00 грн.

На час прийняття рішення вказаний договір поруки не розірваний та не визнаний недійсним».

Отже, вищевказаними судовими рішеннями по цивільній справі №296/6473/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та по цивільній справі №2-4862/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, які набрали законної сили, судом були встановлені обставини, які дали підстави для задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 за договором позики, та з ОСОБА_1 за договором поруки.

Згідно з частиною 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази, електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовуБігарь ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним, оскільки позивачем не доведено обґрунтованості своїх позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правничою допомогою, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як встановлено діючим законодавством, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи, що відповідачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом ОСОБА_2, який представляв інтереси відповідача ОСОБА_3, розрахунок годин участі адвоката у судовому засіданні та поза судовим засіданням, що дає можливість провести розрахунок граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони відповідача про відшкодування судових витрат пов'язаних з оплатою правничої допомоги.

Керуючись Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 203, 215, 548 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10-13, 76-82, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Богунський районний суд м. Житомира.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання та місце реєстрації: м. Житомир, провулок 4-й Першотравневий, 10-в).

Відповідач: ОСОБА_3 (зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2)

Третя особа: ОСОБА_4 (проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3).

Повний текст рішення складено 12.03.2018 року.

Суддя Н.В. Гумен