Постанова

Іменем України

1 березня 2018 року

м. Київ

справа № 759/12240/14-ц

провадження № 61-550св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

представник відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року у складі суддів: Лапчевської О. Ф., Кулікової С. В., Махлай Л. Д.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_6 гроші за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2011 року між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він дав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 144 000 євро, які відповідач зобов'язався повернути до 31 грудня 2011 року. Однак відповідач свої зобов'язання не виконав і грошові кошти не повернув, а тому позивач просив, з урахуванням останніх уточнень, стягнути з відповідача ОСОБА_6 суму боргу, три проценти річних та проценти у розмірі облікової ставки НБУ за період з травня 2011 року по листопад 2016 року в розмірі 7 520 445 грн 70 коп.

У вересні 2015 року відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому просив визнати фіктивним укладений між ним та ОСОБА_4 договір позики, оформлений розпискою від 16 травня 2011 року, мотивуючи тим, що він 16 травня 2011 року від ОСОБА_4 гроші у сумі 144 000 євро не отримував, а подана до суду ОСОБА_4 розписка була написана без наміру створення для сторін правових та інших наслідків, які в ній обумовлені. Зазначена розписка, враховуючи дуже дружні відносини, була написана ним на прохання ОСОБА_4 фіктивно, з метою врегулювання інших боргових зобов'язань ОСОБА_4 перед невідомими ОСОБА_6 особами.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 16 травня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір позики від 16 травня 2011 року не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаним у частині п'ятій статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), оскільки з огляду на встановлені в судовому засіданні факти в момент його укладення не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Ознака фіктивності договору позики в момент його укладення була властива діям обох сторін правочину. Обидві сторони, з огляду на їх дії, фактично довели суду відсутність у них наміру створити юридичні наслідки, обумовлені договором на момент його вчинення. Таким чином, договір позики укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є фіктивним.

27 листопада 2017 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 7 520 445 грн 70 коп. Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним залишено без задоволення.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, якщо інше не встановлено судом. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Факт передачі коштів в цьому конкретному випадку підтверджується розпискою. ОСОБА_6 не довів, що не підписував спірний договір і кошти за цим договором не отримував.

15 грудня 2017 року ОСОБА_6 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року скасувати, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року залишити в силі.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального прав та порушені норми процесуального прав. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, проігнорували ряд обставин, а саме: були порушенні права його адвоката; не було надано оригінал розписки; не враховано, що ОСОБА_4 постійно змінював покази; гроші він не передавав, а тому договір позики є фіктивним.

У відзиві на касаційну скаргу від 12 лютого 2018 року представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_7 вказав, що касаційна скарга має бути відхилена оскільки договір позики був укладений, ОСОБА_6 гроші отримав, про що написав відповідну розписку, обману з боку ОСОБА_4 не було.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16

Відповідно до статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК). У частині першій статті 1048 ЦК закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умов, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Тому, за загальним правилом, позикодавець має право на одержання від позичальника суми позики та процентів від суми позики. При цьому розмір процентів передбачається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК). Такого роду правило спрямоване на охорону інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14

Тлумачення статей 625 та 1050 ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Таким чином, у випадку неповернення позичальником суми позики своєчасно борг позичальника складатиме суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому три проценти річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15

Відповідно до частини першої статті 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 вказано, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки».

Згідно з частиною першою статті 60, частиною третьою статті 10 ЦПК (в редакції чинній на час ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційним судом встановлено, що розписка від 16 травня 2011 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 144 000 євро з зобов'язанням повернути їх до 31 грудня 2011 року. ОСОБА_6 порушив умови договору позики і не повернув отриману грошову суму, а тому апеляційний суд зробив правильний висновок про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суми боргу, трьох процентів річних та процентів за позикою у розмірі облікової ставки НБУ. З огляду на те, що ОСОБА_6 не надано належних і допустимих доказів вчинення фіктивного договору позики, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статей 15, 16, 234, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель