Справа № 464/2398/16-ц
пр.№ 2/464/500/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2018 року Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Миколаївської райдержадміністрації про відібрання дитини від батька та повернення матері,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини, просив надати можливість сину ОСОБА_6 висловити свою думку щодо місця його проживання в судовому засіданні та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, 23.08.2008р.н., з батьком ОСОБА_4

Ухвалою суду від 21.03.2016 відкрито провадження у справі.

ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 та просила негайно відібрати дитину ОСОБА_7, 23.08.2008р.н., від відповідача та повернути дитину їй з врахуванням інтересів дитини, допустити негайне виконання рішення суду у частині негайного відібрання сина і повернення його їй.

Ухвалою суду від 26.04.2016 зустрічний позов ОСОБА_5 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом обєднано в одне провадження з первісним позовом.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 покликалася на те, що з 18.01.2017 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, з яким на даний час є розлучені. Від подружнього життя у них є двоє синів - ОСОБА_7, 23.08.2008р.н. та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 У листопаді 2013 відповідач вигнав її вагітну з малолітнім сином з квартири, з його ініціативи вони по даний час проживають окремо. 08.01.2014 ОСОБА_4 приїхав до її тимчасового помешкання, щоб взяти сина ОСОБА_9 на побачення до себе додому, однак зі скандалом, всупереч її волі відібрав дитину і не дозволяв їм бачитись. У звязку із вказаними подіями змушена була звернутись до суду із позовом про визначення місця проживання дитини. Так, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 її позов задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6Н з нею та надано зобовязання батькові ОСОБА_4 повернути малолітню дитину їй. У звязку із невиконанням ОСОБА_4 у добровільному порядку рішення суду, ВДВС Миколаївського РУЮ було відкрито відповідне виконавче провадження. Проте і в рамках виконавчого провадження, відповідач не зявлявся на виконавчі дії, протягом тривалого часу не допускав державних виконавців до помешкання, де перебувала дитина, чим унеможливлював виконання рішення. Виконати рішення суду у навчальному закладі не було можливо, оскільки дитина з 17.12.2015 навчається у приватній школі-гімназії «Відродження» на дистанційній формі навчання, дитина приміщення школи не відвідує. Законних та обґрунтованих підстав для переведення сина на дистанційну форму навчання не було, а відповідач своєю протиправною поведінкою продовжує перешкоджати їй бачитись із сином. Державним виконавцем на ОСОБА_4 неодноразово накладались штрафні санкції та в подальшому відкрито кримінальне провадження. 18.02.2016 вона отримала постанову державного виконавця від 15.02.2016 про закінчення виконавчого провадження. Звертає увагу на те, що підставою для звернення до суду із позовною заявою про визначення місця проживання дитини та зобовязання повернути їй її малолітнього сина було й те, що 11.01.2014 відповідач в дошкільному центрі викрав сина та близько року переховував його від неї та не давав зустрічатись з нею, незважаючи на те, що на той час вона була вагітною. 10.09.2014 біля одного із дошкільних закладів, який нібито відвідував її син під іншим прізвищем, відповідач побачивши її, наніс їй значних тілесних ушкоджень, викрав сина, і після чого не надавав жодної можливості їй з ним бачитись. На розгляді у Галицькому районному суді м.Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення відповідача у скоєні злочину передбаченого ч.1 ст.125 КК України по фактах описаних вище. Вказаними вище діями відповідач грубо порушує права малолітнього сина як дитини, та її права як матері, гарантовані чинним законодавством України та міжнародними нормами, які є обовязковими до виконання в Україні. Вона-матір ОСОБА_6 тривалий час не бачить власну дитину, у звязку з неправомірними діями його батька. На даний час її син проживає у будинку відповідача проти якого на даний час триває два кримінальних провадження та тим, який жорстоко побив її на очах малолітнього сина. Повернути їй дитину відповідач категорично відмовляється та всілякими діями перешкоджає їй бачитись із сином.

20.12.2017 представником позивача ОСОБА_2 надано додаткові письмові пояснення, згідно яких із врахуванням пояснень наданих сторонами у судовому засіданні під час розгляду та звернуто увагу на наступне. Наявні в матеріалах справи докази підтверджують наявність обставин передбачених ст.162 СК України, що є підставою для задоволення зустрічного позову та прийняття рішення про відібрання дитини і повернення її матері, а саме: наявні докази протиправної поведінки ОСОБА_4Ю, при визначенні місця проживання малолітньої дитини, оскільки рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 у справі №447/482/14-ц не було ним виконано починаючи з 14.05.2015 до моменту закінчення виконавчого провадження 10.10.2016, а факт неправомірної поведінки підтверджується зокрема, актами державного виконавця, постановами про накладення штрафу від 10.06.2015 та 15.06.2015, поданням про притягнення до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду. ОСОБА_4 самочинно, без згоди матері дитини, з якою на підставі рішення суду має проживати малолітня дитина, змінив її місце проживання, утримує дитину по місцю проживання своїх батьків, не передає дитину матері, а у звязку із завершенням виконавчого провадження рішення суду про зобовязання передати дитину матері не підлягає подальшому виконанню, що підтверджується постановами державного виконавця Відділу ДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Марутяка О.І. від 15.02.2016 та 10.10.2016. Неправомірні дії ОСОБА_4 суперечать рішенню суду яким визначено місце проживання дитини та завдають шкоду інтересам дитини та матері. Висновком судової психологічної експертизи від 14.07.2017 у даній справі встановлено відсутність обставин, які зумовлюють необхідність розлучення дитини зі своєю матірю. Розлучення дитини з матірю негативно впливає на психологічний розвиток дитини.

07.02.2018 відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив на зустрічний позов, з якого останній вважає поданий зустрічний позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що дійсно з 18.01.2007 з ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірваний. У шлюбі в них народилося двоє синів ОСОБА_6 та ОСОБА_8. Щодо визначення місця проживання сина Юрія судом розглядається його первісний позов, щодо усунення перешкод в участі у вихованні сина ОСОБА_10, вони з ОСОБА_3 регулярно зустрічаються в Органах опіки та піклування. Позивач безпідставно стверджує, що нібито він, у листопаді 2013 року, вигнав її з квартири, разом із малолітнім сином ОСОБА_9 і з цього часу вони проживають окремо. Зазначає, що дійсно з цього часу проживають окремо, однак з ініціативи ОСОБА_3Ю, яка залишила його та дитину, де вони в двох і проживають станом на сьогоднішній день. Так, згідно доказів, долучених до матеріалів справи, їх син ОСОБА_6 проживає за вказаною адресою з народження, і лише в кінці 2015 році позивач, без його згоди, змінила реєстрацію місця проживання дитини, яка нічого не змінила в місці проживання сина, так як син з часу народження безперервно проживає за місцем своєї первісної реєстрації. Вважає, що позивач як на підставу своїх зустрічних позовних вимог не може покликатися на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015, яким частково задоволені позовні вимоги позивача, визначено місце проживання їх сина ОСОБА_6 з матірю, а у задоволенні вимог про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері відмовлено, оскільки при ухваленні даного рішення судом позовні вимоги про відібрання малолітньої дитини в батька вже були предметом розгляду та в задоволенні яких, тим ж самим рішенням відмовлено. Зокрема, суд у наведеному рішенні вказав, що він не є чужою людиною, а рідним батьком дитини, а тому підстав для відібрання дитини та негайного виконання рішення немає. Щодо вказаного рішення виконавче провадження в ньому завершене у звязку із неможливістю його виконати, тобто їх син ОСОБА_9 висловив небажання міняти місце проживання та проживати з матірю. Відтак, неможливість виконання вказаного рішення суду та практика Європейського суду з права людини, яка є частиною національного законодавства, на його переконання, є підставою для ухвалення нового рішення про визначення місця проживання саме з ним, з врахуванням того, що місце фактичного проживання дитини є незмінним з часу народження сина, де у нього сформоване дружнє толерантне середовище, максимально проявляється повага та розуміння рідних, він забезпечує сину значно кращі умови проживання ніж могла б це робити позивач за зустрічним позовом, син має окрему умебльовану кімнату, ходить у престижну школу, йому забезпечено комфортні та здорові умови. Жодним чином не перешкоджає матері у зустрічах, якщо вона ставитиметься з повагою та розумінням до сина, не намагатиметься чинити щодо нього насильство разом із державними чиновниками, бажання сина зустрічатися та повагу від дитини мати повинна здобути адекватною та належною поведінкою, а не поданням безпідставних заяв і позовів, фальсифікуванням справ проти нього. Вважає, що мати повинна поважати вибір дитини. Жодних порушень прав дитини чи її інтересів при цьому немає, а твердження позивача є надуманими. Він є рідним батьком ОСОБА_9 й закон надає йому право проживати разом із сином та покладає обовязок його утримання. Син ОСОБА_9 проживає з ним з часу народження, не змінював місце проживання дитини. Станом на 22.04.2015, коли набуло законної сили рішення суду та до сьогодні, нормативна підстава, яка вказана позивачем за зустрічним позовом самочинна зміна місця проживання дитини визначеного на підставі закону або рішення суду, без згоди другого з батьків, є відсутньою оскільки ніяких змін не було, що вказує на необґрунтованість заявлених позовних вимог. За матеріалами справи жодним чином не прослідковується будь-яка небезпека від нього щодо його сина, що є взагалі абсурдом. Таким чином, зважаючи на досліджені обставини справи, наявні докази та неможливість виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015, вбачається відсутність підстав для відбирання у нього сина.

Ухвалою суду від 08.02.2018 первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду, оскільки позивач повторно не зявився у визначене судове засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні 29.09.2017 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві, просили позов задоволити.

У судовому засіданні 29.09.2017 відповідач ОСОБА_4 та його представник проти зустрічного позову заперечили, вважають його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач ОСОБА_4 у судові засідання 20.12.2017р., 08.02.2018 та 28.02.2018 не зявився, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення наявне у матеріалах справи, причин неявки не повідомив, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало.

Представник третьої особи Миколаївської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування у судові засідання жодного разу не зявився, 12.04.2016, 05.02.2018 направив письмове клопотання у якому просить розглядати справу без їх участі в процесі прийняття рішень покладається на розсуд суду. Просить долучити до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання ОСОБА_6, 23.08.2008 з батьком.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з свідоцтва про народження (т.1 а.с 84, 85) у сторін по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 23 серпня 2008 року народився син ОСОБА_6 та 05 травня 2014 року син ОСОБА_8.

Судом встановлено і визнається сторонами, що на даний час малолітній ОСОБА_6 проживає разом з батьком ОСОБА_4 у с.Дроговиж Миколаївського району по вул.Миру, 22, між сторонами з січня 2014 року існує спір щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6.

Так, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Миколаївської районної адміністрації Львівської області про визнчення місця проживання малолітньої дитини, що набрало законної сили 22.04.2015 позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_5. Зобовязано батька ОСОБА_4 повернути малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, матері ОСОБА_5. В решті позовних вимог відмовлено (т.1 а.с. 66-69). Вищезазначеним рішенням встановлено, що малолітній ОСОБА_6 проживає разом з батьком ОСОБА_4 у с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області по вул.Миру,22, а малолітній ОСОБА_8, разом з матірю ОСОБА_5 у АДРЕСА_1. З січня 2014 року між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6. Встановлено, що обоє з батьків мають належні умови для проживання дитини, не зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами, не ведуть аморальної поведінки, мати та батько люблять дитину, однак малолітній ОСОБА_6, проживаючи з батьком фактично позбавлений материнської любові та ласки, оскільки тривалий час мати ОСОБА_5 не може бачитись із дитиною, спілкуватись з ним, брати участь у його вихованні та піклуватись про нього. Малолітній ОСОБА_6 не бачиться із своїм новонародженим братиком ОСОБА_8, який проживає з матірю, не знає його, між дітьми відсутній родинний звязок. Мати змушена звертатись в правоохоронні органи за захистом свого права на безперешкодне спілкування з дитиною, в органи опіки та піклування з приводу побачень з дитиною, однак рішення батьком не виконуються. Тому враховуючи в сукупності всі обставини, а також те, що між матірю та дитиною в ранньому віці існує тісний природній і біологічний звязок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, суд дійшов висновку, що слід визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з матірю ОСОБА_5 та зобовязати батька повернути дитину матері. Що стосується вимоги позивачки ОСОБА_5 щодо негайного відібрання дитини у батька, то така до задоволення не підлягає. Малолітній ОСОБА_6 проживає разом з батьком по вул.Миру, 22 у с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області, де фактично і зареєстрований, місце проживання дитини між сторонами не було визначено, відповідач ОСОБА_4 не є чужою людиною, а рідним батьком, тому з метою виключення раптового стресового стану для шестирічного сина сторін ОСОБА_6, який протягом року звик жити з одним батьком, суд не вбачає підстав для негайного виконання даного рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.04.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 залишено без зміну. Зазначено, що доводи апелянта про те, що позивачу ОСОБА_5 не чиняться жодні перешкоди у зустрічах з дитиною та більш прийнятним є проживання дитини з батьком за місцем його проживання, на увагу не заслуговують. Як видно з матеріалів справи та встановлено судом, сторони у справі свого власного житла не мають, житло, де проживає відповідач ОСОБА_4 у с. Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області, вул. Миру, 22 належить батькам такого. Житло, де на даний час проживає позивач ОСОБА_5 у АДРЕСА_2, належить її сестрі. Обидві адреси цього житла інспектовані представниками служби у справах дітей з наданням позитивного висновку щодо належності умов проживання для дитини. Матеріалами справи підтверджено про неприязні стосунки між колишнім подружжям, шлюб між якими на даний час розірвано та про тривалі недосягнення згоди щодо визначення місця проживання дитини. Як видно з матеріалів справи, про що зазначив і у рішенні суд першої інстанції, служба у справах дітей Миколаївської РДА спільно з представниками кримінальної міліції служби дітей Миколаївського РВ ГУМВС у Львівській області та лікаря-педіатра проводила відвідування дитини ОСОБА_6 за місцем проживання батька у зв`язку з неодноразовими зверненнями матері щодо перешкод зустрітись з дитиною та підтвердили про відсутність доступу до житла та у зв`язку, в інших випадках, з відсутністю дитини у будинку. Вказані обставини підтверджують відсутність можливості безперешкодної участі матері у вихованні дитини та контакту з такою, а отже спростовують доводи апелянта про свідоме нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини позивачки та відсутність у такої будь-яких перешкод у контактах з дитиною. Окрім того, жодних виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини з матір`ю чи потребу розлучати таких, матеріали справи не містять та належними та допустимими доказами такі обставини не підтверджено. Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене обставини встановлені рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Згідно ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу(установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоровя або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

На підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 видано виконавчий лист, яким зобовязано ОСОБА_4 повернути малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, матері ОСОБА_5. (т.1 а.с.75).

10.10.2016 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Зазначено, що відповідно до Порядку примусового виконання рішень про відібрання дитини Міністерства юстиції України від 08.07.2013 року примусове виконання рішення суду про зобовязання боржника повернути дитину здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». В ході вчинення виконавчих дій державним виконавцем вжито заходів примусового характеру, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», однак рішення боржником не виконано та дане рішення не може бути виконане без участі боржника.

Так, з ухвали Апеляційного суду Львівської області від 30.05.2017 вбачається, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо завершення виконавчого провадження ВП №47533516 та про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Миколаївського РВ ДВС ГТУЮ у Л/о від 10.10.2016 з виконання виконавчого листа №447/482/14-ц відмовлено. З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем було проведено ряд виконавчих дій з примусового виконання вказаного виконавчого листа, а саме: неодноразові виклики та примусовий привід боржника; звернення до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника (відмовлено); розшук дитини для встановлення місця її фактичного проживання (дитина проживає за місцем своєї реєстрації: м.Дроговиж вул. Миру, 22 Миколаївського району Львівської області, разом з батьком - боржником ОСОБА_4 та його батьками - дідом та бабою дитини) та навчання (приватна школа-гімназія «Відродження» на дистанційній формі навчання з 17.11.2015 без відвідування приміщення школи); неодноразовий вихід за місцем проживання дитини з участю сторін виконавчого провадження, представників органу опіки та піклування; звернення до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення суду шляхом відібрання дитини в батька та передачі дитини матері (відмовлено); накладення штрафів на боржника за невиконання рішення суду та внесення подання в правоохоронні органи для притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». Рішення не могло бути виконане ні за фактичним місцем проживання дитини (дитина не виходила з будинку, а батько не вчиняв активних дій щодо повернення дитини матері), ні за місцем навчання (дитина навчається на дистанційній формі навчання без відвідування навчального закладу). 15.02.2016 постановою державного виконавця названого відділу ДВС було закінчено виконавче провадження №47533516 щодо примусового виконання вказаного вище виконавчого листа на підставі п.11 ч.1 ст.49, ст.50, ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 01.06.2016 за скаргою стягувача цю постанову визнано неправомірною та скасовано. Постановою начальника Миколаївського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області від 02.08.2016 відновлено виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа. Постановою начальника Миколаївського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області від 23.08.2016 для виконання рішення суду створено виконавчу групу. 26.08.2016 виконавча група, за участю понятих, представників органу опіки та піклування, стягувача та боржника в черговий раз здійснила вихід за адресою місця проживання малолітнього ОСОБА_6Н, який при спілкуванні з матір'ю, відмовився йти до неї. 13.09.2016 державний виконавець звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити порядок і спосіб виконання вказаного виконавчого листа, а саме, послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем, однак, постановою суду йому було відмовлено в цьому. Постановою державного виконавця Миколаївського районного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області від 10.10.2016 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про зобов'язання боржника ОСОБА_4 повернути малолітнього ОСОБА_6 матері ОСОБА_5 на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону - неможливість виконання рішення зобов'язального характеру без участі боржника). Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», завершене виконавче провадження на цій підставі не може бути розпочате знову і не підлягає відновленню. Отже, за наслідками вчинення державним виконавцем оскаржуваних стягувачем дій, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 про зобов'язання батька повернути дитину матері залишилось не виконаним. Однак, з урахуванням наведених вище фактичних обставин справи й того, що після відновлення на виконання ухвали суду виконавчого провадження рішення в частині зобов'язання батька-боржника повернути дитину матері-стягувачеві не може бути виконане без участі боржника, який впродовж тривалого часу (більше двох років) не вчиняє жодних активних дій щодо повернення дитини матері, а дитина вже й сама відмовляється йти до матері, у дитини наявне захворювання нервової системи - «псоріаз у прогресуючій стадії», що підтверджується висновком органу опіки та піклування від 14.11.2016 та медичними документами, колегія суддів дійшла до висновку про законність дій державного виконавця щодо завершення виконавчого провадження на вказаній вище правовій підставі, оскільки в процесі примусового виконання рішення суду Законом заборонено застосовувати фізичний примус до дитини, а іншого порядку для виконання такого рішення суду та іншої підстави для закінчення виконавчого провадження Законом не передбачено.

Виходячи з вимог ст.81 ЦПК України, зважаючи на обовязок позивача довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд приходить до висновку що позивачем, на підставі належних письмових доказів, доведена протиправна поведінка ОСОБА_4 при визначенні місця проживання малолітньої дитини, тривале невиконання ним рішення суду, самочинне, без згоди матері дитини, з якою на підставі рішення суду має проживати дитина, зміна її місця проживання, утримання дитини по місцю проживання своїх батьків, не передача дитини.

Ухвалою від 26.04.2016, за клопотанням позивача за первісним позовом ОСОБА_4, по справі було призначено судово-психологічну експертизу. 15.03.2017 ОСОБА_5 звернулась з клопотанням про призначення додаткових питань для проведення судово психологічної експертизи, яке судом задоволено. Ухвалою від 03.04.2017 матеріали справи повернуто до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз експерту ОСОБА_11 для подальшого проведення судової психологічної експертизи з додаткових питань.

Згідно висновку №6234/6235/1979 судової психологічної експертизи за матеріалами справи №464/2398/16-ц від 14.07.2017 вбачається, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 в силу рівня розвитку психічних функцій здатен висловити свою думку щодо місця свого проживання з одним з батьків. Однак, з огляду на ситуацію конфлікту між батьками, яка склалась, неможливості дитини безперешкодно спілкуватись з мамою, закономірного, з огляду на малолітній вік дитини, природну вікову підпорядкованість, сугестивність, орієнтацію на думку значимого оточення, при її залученні до батьківського конфлікту, прийняття ОСОБА_6 позиції і оцінювання ситуації того з батьків, з яким фактично проживає, висловлення такої думки не є свідомим вільним вибором дитини, не є повністю самостійною та в більшості визначається установками значимих дорослих, від яких є залежним. Кожен із батьків, ОСОБА_4 і ОСОБА_3, за своїми індивідуально-психологічними властивостями здатні створити оптимальні умови для розвитку та виховання дитини, дбайливо ставитись як до матеріальних так і до емоційних потреб дитини. Підекспертний ОСОБА_4 має комплекс індивідуально-психологічних ознак (описані в дослідній частині), які визначають його спосіб виховання, та здатен позитивно вплинути на психологічний стан та розвиток сина ОСОБА_6, створити оптимальні умови для розвитку та виховання дитини, дбайливо ставитись як до матеріальних так до емоційних потреб дитини, за умови максимального сприяння у налагодженні стосунків дитини з матір»ю, ОСОБА_3 Ситуація гостро негативного, упередженого відношення ОСОБА_4 до ОСОБА_3, яке дитина, ОСОБА_6 все більше переймає як своє власне відношення до матері, при формальному сприянні у налагодженні стосунків матері і сина, надмірній опіці, яку мотивує «захистом сина від матері», спричиняє негативний вплив для психологічного розвитку дитини. Підекспертна ОСОБА_3 (ОСОБА_5Ю.) також має комплекс індивідуально-психологічних ознак (описані в дослідній частині), які визначають її спосіб виховання, та здатна позитивно вплинути на психологічний стан та розвиток сина, ОСОБА_6, створити оптимальні умови для розвитку та виховання дитини, дбайливо ставитись як до матеріальних так до емоційних потреб дитини, за умови сприяння урегульованих стосунків дитини з батьком. В ситуації «відновлення справедливості», які призвели до спроб насильно відібрати дитину, ОСОБА_6, від батька, недооцінка травматичності, конфліктності таких ситуацій для сприйняття дитини, відсутність достатньої гнучкості у налагодженні контакту з дитиною, спричинило до додаткового травмування дитини та усугублення негативізму дитини у відношенні до матері. Найбільш сприятливо вплине на психологічний розвиток дитини та мінімізує шкоду, завдану дитині (конфліктними стосунками між батьками під час спільного проживання, розлучення, відсутність впродовж тривалого часу спілкування дитини з матір»ю, дій, скоєних кожним з батьків в ситуації спору за місцем проживання дитини), здійснення реальних кроків батьків дитини по вирішенню конфліктів між собою, налагодженню комунікації між собою і з дитиною, співпраці і сприяння батьків один одному у здійсненні виховного впливу, прив'язаність» дитини до кожного з батьків окремо в досліджуваній ситуації не зовсім є коректним, оскільки висока конфліктність стосунків між батьками дитини обумовило, по-перше, обмеження у спілкуванні дитини з матір»ю, по-друге, копіювання дитиною моделі поведінки батька, з ким вона лишається проживати разом і схильність такої модель поведінки все більше закріплюється як власна. На нашу думку, доцільніше було б говорити про ставлення дитини до кожного з батьків та причини виникнення такого ставлення. На даний час дитина - ОСОБА_6, 23.08.2008р.н., більш прихильно ставиться до батька. До матері відношення конфліктне - на свідомому рівні висловлює вкрай негативне відношення, яке відображає відношення батька до матері, ОСОБА_3Ю, на несвідомому рівні потребує відновлення неконфліктних стосунків із матірю, відчуває брак її любові та турботи. Прогностачна відповідь на питання «Хто з батьків сприяє або здатен сприяти кращому розвитку дитини - ОСОБА_6 23.08.2008р.н.» залежить від здатності обох батьків до налагодження комунікації між собою, відмовившись від звинувачень та егоїстичної боротьби. З огляду на обставини ситуації, яка склалась для компенсації шкоди малолітньому ОСОБА_6, завданою наявною конфліктною сімейною ситуацією а) на подальший розвиток данини, ОСОБА_6, здатне позитивно вплинути проживання за фактичним місцем проживання, з батьком ОСОБА_4, за умови неформального, повного сприяння налагодженню стосунків сина з матір»ю, ОСОБА_3, не чинення перешкод у їхніх зустрічах та можливості матері здійснювати участь у вихованні дитини; б) на подальший розвиток данини, ОСОБА_6, здатне позитивно вплинути проживання з матір»ю при умові налагодження контакту з матір»ю, отримання згоди дитини на проживання з нею, за умови безперешкодної участі батька у вихованні дитини.; в) якщо батько дитини, ОСОБА_4, і в подальшому буде дотримуватись позиції, яку на даний час займає (ригідність, звинувачення в бік матері, залучення дитини в якості «союзника» до обезцінення матері, формальні, декларативні дії, які не сприяють налагодженню контакту матері і дитини, тощо), тоді для дитини шкода від такої позиції батька ймовірно буде більшою, аніж шкода він негайного відібрання дитини від нього і передавання дитини для виховання матері. Тривала розлука дитини з матір'ю негативно впливає, з огляду на індивідуально - психологічні особливості дитини, описані у дослідницькій частині даного експертного висновку, на здатність дитини, ОСОБА_6, 23.08.2008р.н., на самостійне прийняття рішення та висловлення власної думки щодо визначення свого місця проживання з одним із батьків та щодо прихильності дитини до одного із батьків. В силу малолітнього віку здатність дитини, ОСОБА_6, 23.08.2008р.н., приймати рішення та висловлювати власну думку щодо визначення свого місця проживання з одним із батьків та щодо прихильності дитини до одного із батьків у великій мірі залежить від думки значимих дорослих, з якими проживає і які здійснюють опіку над сином. В наданих на дослідження матеріалах та за результатами судово-психологічної діагностики не встановлено обставин, які зумовлюють необхідність розлучення дитини, ОСОБА_6, 23.08.2008р.н., зі своєю матір'ю та необхідність проживання дитини з батьком. Розлучення дитини, ОСОБА_6, 23.08.2008р.н., з його матір'ю, ОСОБА_3, в комплексі із конфліктними стосунками між батьками, переживанням розлучення та включеність у спір між ними, стресовим впливом ситуацій гострих прямих конфліктів між батьками негативно впливає на психологічний розвиток дитини і, при відсутності налагодження стосунків із матірю, буде і надалі негатив впливати, не залежно від місця фактичного його проживання.

Допитана у судовому засіданні 27.11.2017 експерт ОСОБА_11 висновок підтримала.

Суд критично оцінює твердження відповідача, проте, що ОСОБА_5 залишила його та дитину, де вони в двох і проживають станом на сьогоднішній день: вул.Миру, 22, с. Дроговиж, Миколаївський район, Львівська область, проте, що їх син ОСОБА_6 проживає за вказаною адресою з народження, і лише в кінці 2015 році позивач, без його згоди, змінила реєстрацію його місця проживання, яка нічого не змінила в місці проживання сина, який безперервно проживає за місцем своєї первісної реєстрації з часу народження. Так, реєстрація дитини ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_3 «а», корп.8 відбулась вже після винесення рішення Миколаївським районним судом Львівської області від 03.02.2015, яким визначено місце проживання дитини з матірю ОСОБА_5, таку реєстрацію підтверджують довідка №2480 від 11.10.2017 видана виконавчим комітетом Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області з якої вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 з 24.10.2008, знятий з реєстрації 27.05.2014 та зареєстрований 06.06.2014, знятий з реєстрації 01.07.2016 та довідка № 72 від 29.09.2017 ОСББ «Вашингтон 4-а» з якої вбачається, що у квартирі АДРЕСА_4 «а», корп.8, ОСОБА_6 зареєстрований з 01.07.2016 разом з матірю.

Покликання відповідача на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015, зокрема вирішення судом вимоги щодо відібрання малолітньої дитини в батька, повернення її за місцем проживання матері, проте, що такі вже були предметом розгляду та в задоволенні яких, тим ж самим рішенням відмовлено не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається із рішення суду підставою відмови у задоволенні позову була мета виключення раптового стресу для шестерічного сина сторін ОСОБА_6, який протягом року звик жити з одним батьком, а тому суд не вбачав підстав для негайного виконання даного рішення. Саме небажання відповідача, неправомірність дій останнього, неможливість виконання рішення без участі боржника-відповідача, який впродовж тривалого часу (більше двох років) не вчиняє жодних активних дій щодо повернення дитини матері є підставами звернення з даним позовом, такі обставини не були на момент вирішення справи судом, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Протиправна поведінка ОСОБА_4 у період з травня 2015 року по 10.10.2016 рік, не виконання рішення суду, яким його зобовязано повернути малолітню дитину матері свідчить про неможливість виконання рішення суду, та подальше його виконання, самовільне утримання дитини за місцем проживання своїх батьків, така поведінка завдає шкоди як інтересам дитини так і його матері, що підтверджує висновок судової психологічної експертизи від 14.07.2017.

За зверненням ОСОБА_4 14.11.2016 органом опіки та піклування надано Висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з батьком, який судом не береться до уваги оскільки згідно вимог ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, а такий спір уже вирішено Миколаївським районним судом Львівської області 03.02.2015.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які змінилися так, що повернення дитини суперечить його інтересам.

За таких обставин, враховуючи наявність рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матірю, неможливість виконання такого без участі боржника, який впродовж тривалого часу не вчиняє жодних активних дій щодо повернення дитини матері, категорична відмова у виконанні такого, конфліктність стосунків сторін, небажання останнього сприяти у налагодженні стосунків дитини з матірю, негативне, упереджене відношення батька до матері, яке дитина все більше переймає як своє власне відношення до матері, негативний вплив для психологічного розвитку дитини, шкода від позиції батька яка є більша, ніж шкода від негайного відібрання дитини від нього і передавання дитини для виховання матері, тривале розлучення дитини з його матірю в комплексі із конфліктними стосунками між батьками, переживання розлучення та включеність у спір між ними, стресовий вплив ситуацій гострих прямих конфліктів між батьками, негативний вплив на психологічний розвиток дитини, і відсутність можливості налагодження стосунків із матірю буде і надалі негативно впливати, не залежно від фактичного його проживання, а а тому суд приходить до висновку, що вимога про відібрання дитини від батька та повернення матері підлягає до задоволення.

Крім того, у відповідності до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у звязку з задоволенням позову, з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню 551,20 грн., в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

На підставі ст.162 СК України та керуючись ст.ст.2, 12, 81, 89, 141, 258, 263-265, п.5 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 у його батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН- і повернути його матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІПН-, проживаючій за адресою ІНФОРМАЦІЯ_8.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН- на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, проживаючій за адресою ІНФОРМАЦІЯ_8, ІПН- понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551, 20 грн.

Рішення в частині відібрання дитини і повернення її матері підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено 07 березня 2018 року.

Суддя: Чорна С.З.