Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 593/93/16-ц

провадження № 61-1383св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Потуторська сільська рада Бережанського району Тернопільської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2016 року, у складі судді - Жолудько Л. Д.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Потуторської сільської ради Тернопільської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 Він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, яка складається із земельних ділянок: площею 0,26 га та 0,21 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Потуторської сільської ради Бережанського району Тернопільської області, які належали його батьку ОСОБА_3, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 31 серпня 2005 року. Він як єдиний спадкоємець батька за заповітом має намір у встановленому законом порядку реалізувати своє право на спадкування спадкового майна, однак не може цього зробити, оскільки Бережанська державна нотаріальна контора відмовила йому у цьому, у зв'язку з тим, що ним пропущено встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що встановлений законом строк для прийняття спадщини він пропустив з поважних причин, оскільки не знав, про існування заповіту, складеного його батьком 23 липня 2008 року, позивач просив суд встановити йому додатковий строк для подання заяви в Бережанську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька - ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Продовжено ОСОБА_1 строк для прийняття спадщини, що залишилася після смерті його батька - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлено йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном на 3 (три) місяці.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті його батька і він з поважних причин пропустив шестимісячний строк для звернення в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку із чим такий строк підлягає продовженню.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2016 року відмовлено в прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Бережанського районного суду від 09 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Потуторської сільської ради Бережанського району Тернопільської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, повернувши скаргу апелянту.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 не є стороною у даній справі, а також не прийняла спадщину після смерті їх з позивачем батька - ОСОБА_3, тобто у передбачений законом спосіб не набула спадкових прав щодо спірного майна. У зв'язку із зазначеним, апеляційний суд дійшов висновку про те, що станом на момент розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції не мав підстав вважати, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 лютого 2016 року в даній справі було вирішено питання про права та обов'язки останньої, у зв'язку із чим відповідно до вимог процесуального закону вона не має права апеляційного оскарження указаного рішення.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2016 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Підставою скасування оскаржуваного судового рішення ОСОБА_2вказує те, що рішення суду першої інстанції порушує її права, оскільки позивач так як і вона у передбаченому законом порядку спадщину після смерті батька не прийняли. Зазначала, що її не залучено до розгляду справи, чим порушені її права. Крім того, вказувала, що відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Вона з жовтня 2016 року є інвалідом ІІІ групи, та станом на момент смерті їх з позивачем батьків мала право на обов'язкову частку в спадщині після їх смерті (частина першої статті 1241 ЦК України). Тому суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку про те, що рішенням суду першої інстанції не порушено її права.

Відзив на касаційну скаргу подано не було.

09 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 було конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України у відповідній редакції, де було врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 Т.) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом указаної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує відповідні права та обов'язки, якими такі особи наділені, завдає шкоди таким особам, що виражається в несприятливих наслідках для них.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце і час відкриття спадщини; - наявність чи відсутність заповіту спадкодавця; - коло спадкоємців, які мають право на спадщину за заповітом чи за законом у порядку черговості; - коло спадкоємців, які у передбачений законом спосіб прийняли спадщину; - законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця, тощо.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач - ОСОБА_1, просив суд надати йому додатковий строк прийняття ним спадщини. Тобто станом на момент порушення провадження у даній справі спадщину після смерті батька - ОСОБА_3, у передбачений законом строк не прийняв жоден із дітей померлого.

ОСОБА_2, яка вказувала, що є донькою спадкодавця та має право на спадщину після померлого ОСОБА_3 не залучено до розгляду справи щодо спадкового майна останнього, що порушило права скаржника та завдало їй шкоди, яка виражається в несприятливих наслідках для неї - позбавлення можливості заперечити доводи, на які посилався позивач, та захистити у передбаченому законом порядку свої спадкові права.

Відповідно до частини третьої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ухвалюючи висновок про те, що рішення районного суду не порушує права ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення необхідних фактичних обставин і призвело до обмеження реалізації права скаржника на доступ до правосуддя, передбаченого вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та права на апеляційне оскарження судового рішення.

Керуючись статтями 406, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 14 листопада 2016 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик