Справа № 761/9812/17
Провадження № 2/761/213/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Карапетян А.С., Припутневич В.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати за ним право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку №16-а загальною площею 26,9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 та відповідно, яка графічно зазначена номером 3 на Технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, виготовлений станом на 28.06.2003 року (інвентарна справа 23520) Київським МБТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

Вимоги обгрунтовані тим, що позивач мешкає в частині будинку АДРЕСА_1 разом з родиною та є власником 1/10 частини будинку. Іншим співвласником 2/10 частин будинку є батько позивача - ОСОБА_3, проте він не зареєстрований в будинку та не проживає в ньому. 7/10 частин будинку зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4, як стало відомо позивачу в 2017 році.

Позивач зазначає, що будинок був поділений на 3 частини перегородками. В одній частині проживав він разом із своєю матір'ю, яка придбала цю частину будинку. В другій частині будинку проживала ОСОБА_5, яка померла в грудні 2016 року. Також позивач зазначив, що йому з дитинства відомо, що у третій частині будинку (яка не має окремого входу на вулицю) проживали якісь люди (матір з донькою). В тій частині будинку не було власного опалення, входу через хвіртку. Жінка померла, а донька згодом кудись поїхала і не повернулась. Хто був власником тієї частини будинку позивачу не відомо.

Тривалий час третя частина будинку стояла пустою та почала занепадати, розвивались антисанітарні умови, почали з'являтись щурі та миші. Внаслідок падіння деревини було проломлено дах та дерев'яне перекриття частини будинку згнило. Сусіди звертались до позивача з проханням навести лад в занедбаній частині будинку. Так як нежила частина занепадала, ніхто нею не опікувався та позивач почав зимою та восени доглядати за нею по необхідності. В лютому 2007 року він погодився на пропозицію ОСОБА_5 навести лад в занедбаній частині будинку, вивіз сміття. Потім з 2011 року почав здійснювати капітальний ремонт: провів нове опалення; в одній з кімнат зніс перегородку, закрив третій вхід, відновив завалені стіни, пошкоджене перекриття, повністю замінив покрівлю на даху, встановив металопластикові вікна, замінив електричну проводку. Позивач зазначає, що він фактично почав користуватися третьою частиною будинку з 2007 року добросовісно та відкрито та об'єднав дві частини в одну.

ОСОБА_4, який в кінці 70-х років виїхав з будинку в невідомому напрямку, позивач ніколи не бачив, а його батько розповідав, що саме ця особа продала матері частину будинку.

З 2007 року ніхто будь-яких претензій до позивача щодо користування частиною будинку не пред'являв.

Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Також позивач в судовому засіданні пояснив, що до того моменту, коли його адвокат зробила запит щодо зареєстрованого права власності, йому не було відомо про співвласників домоволодіння.

Київська міська рада направила до суду пояснення в яких просили відмовити в задоволенні позову на тій підставі, що позивачу завжди було відомо хто є власником частини спірного житлового будинку, а тому Київська міська рада не є належним відповідачем у справі. Також представник просив слухати справу у їх відсутність.

Тому суд на підставі положень статті 223 ЦПК України продовжив слухання справи у відсутність представника відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши позивача та його представника, свідків, враховуючи пояснення відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 344 ЦК України визначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Як встановлено судом під час розгляду справи, будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності:

-1/10 частина ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2003 року;

-1/10 частина ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.1988 року;

-1/10 частина ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.1988 року;

-7/10 частин ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для забудови житла від 18.05.1951 року.

В будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 2008 року, ОСОБА_6 з 2008 року та ОСОБА_5 з 1953 року, що підтверджується довідкою, виданою 13.02.2017 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу».

Позивач та його представник в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_5 померла в грудні 2016 року. Проте суду копії свідоцтва про смерть надано не було.

Під час розгляду справи суд за клопотанням позивача та його представника намагався знайти інформацію щодо дати та місця смерті ОСОБА_4, проте такої інформації отримати не вдалось в зв'язку з її відсутністю. Адресу реєстрації встановити не вдалось (хоча з 20.01.1953 року був зареєстрований в спірному будинку, знятий з реєстраційного обліку в Київську область, Обухівський район, м.Українка, дата зняття з реєстрації не відома). Пенсію в Головному управлінні пенсійного фонду України в Київській області та Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві ОСОБА_4 не отримував, на обліку не перебував.

ОСОБА_7 в судовому засіданні як свідок суду пояснила, що ОСОБА_4 побудував цей будинок та жив там з дружиною та дітьми. Потім поділив будинок на 3 частини. Коли померла його дружина, 1/3 частину будинку продав сім'ї ОСОБА_6. В одній частині жила якась жінка з донькою, проте коли жінка померла, її дочка поїхала в невідомому напрямку та до цих пір не поверталась. Частина будинку в якій вони проживали була в жахливому стані, дах провалився, завівся грибок. В третій частині будинку проживав син ОСОБА_4 з дружиною. Проте після їх смерті ніхто частиною будинку не користується, не проживають, проте час від часу з'являються якісь незнайомі люди. Невістка ОСОБА_4 не мала ніяких претензій до користування ОСОБА_1 частиною будинку та вона сама пропонувала щоб він користувався тією частиною. ОСОБА_1, як зазначила свідок користується частиною будинку з 2006-2007 років.

ОСОБА_8 суду пояснив, що будинок побудував ОСОБА_4. В одній частині будинку проживала його донька, яка померла років 15 тому, а невістка, яка проживала в третій частині - померла в минулому році. ОСОБА_1 користується частиною будинку з 2006-2007 року та ніхто йому жодних претензій щодо користування будинком не пред'являв.

ОСОБА_3 в нотаріально посвідченій заяві зазначив, що його син дійсно з 2007 року користується частиною будинку та ні йому, ні його сину не було відомо кому належить на праві власності 7/10 частин будинку. ОСОБА_3 як співвласник будинку не заперечує, щоб його син користувався частиною будинку площею 26,9 кв.м.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 сплачував за житлово-комунальні послуги (за газ, постачання води та водовідведення, електроенергію) та земельний податок за період з 2005-2017 роки за земельну ділянку площею 0,010400 га).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Судом не встановлено, що позивачу було відомо про належність на праві власності частини будинку іншим особам. Не було встановлено таких осіб і під час розгляду справи в суді. Судом та стороною позивача не знайдено власника 7/10 частини будинку. Також відсутня інформація про наявність спадкоємців майна.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти частиною будинку, починаючи з 2007 року, тобто більше ніж протягом десяти років, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 право власності на це майно за набувальною давністю.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно яка графічно позначена номером 3 на Технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, виготовлений станом на 28 червня 2003 року (інвентарна справа 23520) Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05 лютого 2018 року

Суддя: Н.Г.Притула