Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 308/14896/14-ц

провадження № 61-2110 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк»),

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Дергачової Н. В. від 04 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі суддів: Кондора Р. Ю., Куштана Б. П., Боднар О. В., від 21 вересня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Укрпромбанк» про визнання іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2008 року позивач купив у ОСОБА_4 домоволодіння та земельну ділянку на АДРЕСА_1 у с. Сторожниця Ужгородського району. Водночас цього ж дня вказане майно було передано в іпотеку на підставі укладеного з ТОВ «Укрпромбанк» договору іпотеки. Законом України «Про іпотеку» встановлено, що предметом іпотеки може бути майно, що належить іпотекодавцю (стаття 5). Однак, виходячи з положень статей 325, 334, 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на день укладання договору іпотеки іпотекодавець не набув права власності на майно, що було передане в іпотеку, оскільки це право не було зареєстроване та не виникло, через що договір іпотеки є нікчемним.

Посилаючись на ці обставини, правила статей 203, 215 ЦК України щодо умов дійсності правочину та підстав для визнання його недійсним, позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 18 липня 2008 року № 671-0221008/Zфквіп-08, укладений між ним і ТОВ «Укрпромбанк», та здійснити державну реєстрацію припинення обтяжень прав на нерухоме майно іпотеки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на дату укладення договору іпотеки, предмет іпотеки відповідав вимогам Закону України «Про іпотеку», оскільки позивач (іпотекодавець) міг документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому за умови його державної реєстрації, яка потребувала лише написання відповідної заяви та подання вже існуючих документів, що відповідало законодавству, чинному на той час, та звичаям ділового обороту, крім того, у цьому випадку взагалі відсутнє порушене право позивача, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області скасовано, у позові ОСОБА_3 до ТОВ «Укрпромбанк» відмовлено, внаслідок його подання до неналежного відповідача.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не з'ясував належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, питання про участь у справі в належному процесуальному статусі ПАТ «Дельта Банк», інтересів якого стосується справа, не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача та іншого відповідача по суті, а також суд залишив поза увагою й те, що в іпотечному договорі, який позивач просив визнати недійсним, міститься вказівка на забезпечення ним виконання зобов'язань і ОСОБА_5 за іншим кредитним договором, суд не з'ясував обставин щодо відношення до справи (відсутності такого) ОСОБА_5 і, відповідно, щодо потреби (відсутності такої) у вирішенні питання про участь цієї особи у справі у відповідному процесуальному статусі.

У касаційній скарзі, поданій 11 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не застосував норм закону, які необхідно було застосувати - статті 203, 215 ЦК України, статтю 5 Закону України «Про іпотеку», а суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 513 ЦК України, статті 3, 4, 19, 24 Закону України «Про іпотеку» та статтю 303 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Відповідач не скористався правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до частини третьої статті 304 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами, далі - у редакції до 15 грудня 2017 року) апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку (стаття 33 ЦПК у редакції до 15 грудня 2017 року).

Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 518 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України, в редакції до 15 грудня 2017 року).

Верховний суд не погоджується з доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 18 липня 2008 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 нерухоме майно - домоволодіння та земельну ділянку площею 0,0265 га, що розташовані в селі Сторожниця на вулиці Перемоги, будинок № 80 Ужгородського району. Зазначений договір був нотаріально посвідчений 18 липня 2008 року.

Право власності на майно було зареєстровано Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 03 вересня 2008 року, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20094858, наданим позивачем.

18 липня 2008 року між позивачем (іпотекодавець) та відповідачем (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір, умовами якого передбачено, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором № 671-0221008 від 18 липня 2008 року, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_3, та за кредитним договором від 18 липня 2008 року (договір кредитної лінії), укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_5 Іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2008 року домоволодіння (предмет іпотеки - 1), що складається з 3-х кімнат, загальною площею 123, 8 кв. м, житловою площею 51, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та земельну ділянку (предмет іпотеки-2), загальною площею 0, 0265 га, що розташована в селі Сторожниця на АДРЕСА_3 (цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд).

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив з його необґрунтованості та недоведеності по суті.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з листом від 06 вересня 2016 року, в якому просив надати апеляційному суду цивільну справу № 712/5020/12 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, у зв'язку з необхідністю перевірити доводи сторін.

Суд апеляційної інстанції на підставі матеріалів справи № 712/5020/12 встановив такі обставини.

18 липня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 671-0221008/ФКВ-08, на підставі якого банк надав останньому кредит у розмірі 117 800 дол. США на строк до 19 травня 2033 року для придбання будинку АДРЕСА_3

13 червня 2010 року між ТОВ «Укпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» і Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. за реєстровим номером 2258, на підставі якого, зокрема, ТОВ «Укрпромбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором від 18 липня 2008 року і права за забезпечувальним іпотечним договором від 18 квітня 2008 року, що були укладені між ТОВ «Укпромбанк» і ОСОБА_3

ПАТ «Дельта Банк» як правонаступник ТОВ «Укпромбанк» за договором про передачу активів від 13 червня 2010 року надсилало ОСОБА_3 вимогу про сплату боргу від 15 квітня 2011 року та пред'явило у березні 2012 року позов до нього про стягнення боргу в розмірі 1 150 986,31 грн, що був заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 квітня 2012 року задоволений, а після перегляду цього рішення за заявою ОСОБА_3 від 06 вересня 2013 року, ухвалою цього ж суду від 11 березня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» залишений без розгляду.

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк», яке набуло відповідних прав у тому ж обсязі і на тих самих умовах, що існували у первісного кредитора та іпотекодержателя на момент переходу цих прав, є новим кредитором стосовно боржника ОСОБА_3 за кредитним договором від 18 липня 2008 року і стороною в іпотечному договорі від 18 липня 2008 року, укладеного на забезпечення виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за указаним кредитним договором.

З огляду на викладене вище суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на час звернення до суду з позовом про визнання іпотечного договору іпотеки ОСОБА_3 було достеменно відомо про те, що внаслідок відступлення 13 червня 2010 прав за цим договором його стороною стало ПАТ «Дельта Банк», а у справі № 712/5020/12 на час її розгляду судом першої інстанції містився документ, який вказував на пред'явлення цим банком у судовому порядку вимог до боржника ОСОБА_3

У справі за позовом сторони договору про визнання цього договору недійсним відповідачем є інша сторона договору, правочин може бути визнано недійсним, а відповідні наслідки можуть бути застосовані лише з підстав і в порядку, установлених законом, що передбачено статтями 203, 215, 216 ЦК України.

Кредитний та іпотечний договори нерозривно пов'язані між собою, відсутність забезпечення кредиту іпотекою унеможливлювала надання кредиту, припинення іпотеки має наслідком виникнення у банку права вимагати повернення всього заборгованого, а у позичальника - обов'язку сплатити борг за договором у повному обсязі.

Судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що ТОВ «Укрпромбанк» як первісний кредитор може брати участь у цій справі, в якій спір стосується його цивільних прав, обов'язків і майнових інтересів як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також за наявності відповідних підстав має право вступити у справу й із самостійними вимогами щодо предмета спору, проте це не усуває необхідності участі в справі про визнання договору іпотеки недійсним його реальної сторони, як належного відповідача за таким позовом.

За таких обставин, ОСОБА_3, будучи обізнаним із відповідними обставинами, пред'явив позов до ТОВ «Укрпромбанк», яке з часу відступлення відповідних прав за правочинами не є учасником спірних правовідносин, та не є належним відповідачем у справі.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позов подано, а справу вирішено щодо неналежного відповідача, оскільки саме ПАТ «Дельта Банк» має бути належним відповідачем у цій справі, як сторона іпотечного договору.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції правильно вказав на ще одну процесуальну помилку допущену судом першої інстанції, який залишив поза увагою те, що в іпотечному договорі, який позивач просив визнати недійсним, міститься вказівка на забезпечення ним виконання зобов'язань і ОСОБА_5 за іншим кредитним договором, проте суд не з'ясував необхідності (або відсутності такої) у вирішенні питання про участь ОСОБА_5 у справі у відповідному процесуальному статусі.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи ОСОБА_3, наведені в касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що судове рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат апеляційним судом. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик