АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1530/18 Справа № 203/5582/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Пищида М.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м. Дніпро Дніпропетровської області у складі:

головуючого: - Пищиди М.М.,

суддів: - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участі секретаря: - Григор»євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства банк "Траст" Кухарева Володимира Валентиновича про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що восени 2016 року йому стало відомо про наявність в провадженні суду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту позовної заяви він дізнався, що між останніми 13.08.2012 року було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту в сумі 16049 грн., а також. що в зв'язку із порушенням умов кредитного договору виникла заборгованість в сумі 40607 грн. 30 коп.

Посилаючись на те, що він з 17.08.2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, що кредитний договір в порушення вимог ст.65 Сімейного кодексу України було укладено без його згоди, в той час як кредитні кошти були використані в інтересах сім'ї, а саме: на ремонт покрівлі даху їх квартири, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 13.08.2012 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» Кухарева Володимира Валентиновича про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та ОСОБА_6 з 17.08.2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

13.08.2012 року між Публічним акціонерним товариством Банк «Траст» та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 16049 грн.

Як зазначив позивач, не заперечував представник відповідачки ОСОБА_6 та не спростовано іншим відповідач, при укладенні вказаного кредитного договору згода позивача, як чоловіка позичальника ОСОБА_6, не отримувалась.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства можна дійти висновку, що оспорюваний договір не є правочином щодо розпорядження спільним майном подружжя, а тому вимоги ст. ст. 63, 65 СК України, ст. 369 ЦК України на спірні правовідносин не поширюються.

Натомість, з огляду застосування вимог ст. 203, 215, 216 ЦК України, зміст укладеного договору про відшкодування шкоди не суперечить актам цивільного законодавства, при укладанні договору волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено в формі, встановленій законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про відмову у задоволені позову, оскільки при укладенні оспорюваного договору було дотримано загальних вимог цивільного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України, тому законних підстав відповідно вимог ст. 215, ст. 216 ЦК України для визнання договору недійсним немає.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначені чинним законодавством.

Головуючий:

Судді: