печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2018 року Печерський районний суд м.Києва

в складі головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Медведєва М.Г.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Остапко М.І.

представника 3-ї особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро», 3-ті особи ОСОБА_5, Державне управління справами Адміністрації Президента України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро», за участі третіх осіб: ОСОБА_5 , Державне управління справами Адміністрації Президента України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважають своє звільнення незаконним, що наказ про звільнення має бути скасовано, позивача має бути поновлено на роботі і стягнено на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Суть переведення полягала в тому, що згідно штатного розпису було змінено назву відділу, в якому позивач працювала адміністратором. Крім того, позивач зазначила, що її було незаконно звільнено із займаної посади, у зв'язку із закінчення дії строкового трудового договору. Позивач вважає, що з початку роботи у відповідача та до свого звільнення працювали на умовах безстрокового трудового договору, тому, на думку позивача, її звільнення мало б відповідати вимогам до звільнення за безстроковим трудовим договором з відповідними гарантіями, закріпленими в законодавстві. Тому просить суд скасувати наказ про звільнення ОСОБА_4 з посади адміністратора ПАТ «Готель «Дніпро», поновити ОСОБА_4 на посаді адміністратора ПАТ «Готель «Дніпро», стягнути з ПАТ «Готель «Дніпро» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 4418,83 грн.. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що при звільненні позивача були порушені норми трудового законодавства. Представники відповідача та третьої особи ОСОБА_5 в судовому засідання позов не визнали в повному обсязі, просили відмовити в задоволенні позову, подавши відповідні письмові заперечення. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року (з подальшими змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Судом встановлено, що відповідачем було прийнято позивача на посаду касира по розрахункам в інвалюті 18 липня 1996 року згідно наказу 88л від 18.07.1996 року на підставі безстрокового трудового договору.

За період з 18.07.1996 року по 31.03.2017 року - більше 20 років позивач працює на підприємстві Відповідача на різних посадах на підставі безстрокового трудового договору.

01 травня 2016 року позивача було переведено на посаду адміністратора згідно Наказу № 98-к від 18.05.2016 року. З метою такого переведення Позивачем було подано на ім'я генерального директора Приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро» відповідну заяву.

22 грудня 2016 року - після узгодження нового штатного розпису, на пропозицію відповідача позивачем було подано нову заяву про продовження термінів роботи вказаній посаді на період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року. Наказом від 31.03.2017 № 50-к позивача звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП. В судовому засіданні встановлено, що було погоджено умови праці позивачів на посаді адміністратора саме за строковим трудовим договором. Позивач, виконуючи трудові обов'язки за строковим трудовим договором, достовірно знаючи дату його закінчення, не звернулась до суду в тримісячний строк, як це передбачено ст. 233 КЗпП України за захистом своїх прав та інтересів, які вони вважали порушеними, на що звернув увагу суду представник відповідача. Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 статті 23 КЗпП України).

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Пунктом 2 статті 36 КЗпП передбачено можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. При цьому, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю він вже виразив, коли уклав договір з визначеним строком трудового договору, одночасно виразивши і волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на якій він був укладений. Роботодавець також не зобов'язаний попереджувати чи іншими чином інформувати працівника про майбутнє звільнення. Закон лише вказує на те, що якщо після закінчення строку дії трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк (ч.1 ст. 39-1 КЗпП України). Сторонами у данному випадку узгоджений строк дії договору до 31.03.2017. Відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявив вимогу про припинення трудового договору, видавши накази про звільнення позивачів з 31.03.2017, тобто в останній день дії договору. Трудовий договір, який в судовому порядку недійсним не визнавався, вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у зв'язку з закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Усі розрахунки з позивачами проведені, що підтверджується відповідними довідками, які містяться в матеріалах справи. Тобто, твердження позивача про незаконність її звільнення з підстав закінчення строку дії трудового договору є такими, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Таким чином, дійсний трудовий договір між відповідачем та позивачам має строковий характер та укладений на визначений строк, а тому позивачів було звільнено у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із дотриманням вимог чинного трудового законодавства. Відповідно до ч.2 ст.47 Кодексу законів про працю, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Посилання Позивача на те, що всупереч ст.47 КЗпП у день звільнення їй не було видано копії наказу про звільнення, є необгрунтованим. Так, звільнення позивача відбулось не з ініціативи відповідача, як про це заявляє позивач, а на підставі спливу строку дії трудового договору. Тому, вимога ст.47 КЗпП щодо обов'язкової видачі у день звільнення працівнику копії наказу про звільнення на дані правовідносини не поширюється. Крім того, 31.03.2017 позивачу направлено повідомлення про припинення строкового трудового договору із пропозицією отримати трудову книжку. Тому твердження позивача про застосування правил ч.2 ст.39-1 КЗпП України, на думку суду, є безпідставними. Продовження строку дії трудового договору до 31.03.2017 відбулося з ініціативи позивачів, за їх власним бажанням. Враховуючи той факт, що позивачу було відомо про відповідний наказ, у разі, якщо вона вважала, що її право порушене безпідставним продовженням строку дії трудового договору, мала право оскаржити цей наказ у встановленому законом порядку. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, суд вважає, що підстав для їх задоволення немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 23, 36, 47 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України , суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Готель «Дніпро», 3-ті особи ОСОБА_5, Державне управління справами Адміністрації Президента України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Печерський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 05.03.2018 року.

Суддя Остапчук Т.В.