Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 344/11530/14-ц

провадження № 61-7827 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання привести до попереднього стану шляхом демонтажу реконструйованого горища за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

1 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири № 1 на першому поверсі двоквартирного будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_2 є власником квартири № 2 на другому поверсі цього ж будинку. У 2011 році відповідач розпочав роботи з реконструкції горища під житло з надбудовою мансардного поверху. Вказані роботи ведуться ОСОБА_2 без будь-якої проектної та дозвільної документації та порушують його права як співвласника горища. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди у користуванні горищем шляхом зобов'язання ОСОБА_2 звільнити його; зобов'язати відповідача провести демонтаж самовільно проведеної незаконної реконструкції цілого спільного горища під мансардний поверх у вказаному житловому будинку та провести відповідну перебудову шляхом приведення горища до попереднього стану; витрати, пов'язані із приведенням горища до попереднього стану, покласти на ОСОБА_2

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 за власні кошти привести горище житлового будинку по АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно проведеної реконструкції спільного горища під мансардний поверх у даному житловому будинку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 511 грн 56 коп. понесених судових витрат.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року залишено без змін.

У вересні 2017 року ОСОБА_2звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року.

У заяві ОСОБА_2просить скасувати судові рішення судів апеляційної і касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у поєднанні з положеннями статей 386, 391 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд ОСОБА_2 послався на постанови Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180 цс 14, від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року у справі № 6-6879 св 11, від 4 квітня 2012 року у справі № 6-45763 св 11, від 12 червня 2013 року у справі № 6-13737 св 13, від 13 листопада 2013 року у справі № 6-38548 св 13, від 1 квітня 2015 року у справі № 6-32192 св 14, від 27 травня 2015 року у справі № 6-32952 св 14, від 10 червня 2015 року у справі № 6-45863 св 14, від 28 жовтня 2015 року у справі № 6-22515 св 15, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-33234 ск 15, від 27 квітня 2016 року, від 15 червня 2016 року, від 20 липня 2016 року у справі № 464/5496/13-ц, від 21 вересня 2016 року у справі № 464/3576/14-ц, від 12 липня 2017 року у справі № 201/11086/15-ц.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 січня 2018 року вказану заяву разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається суди встановили, що будинок по АДРЕСА_1 є двоквартирним, власником квартири № 1, яка розташована на першому поверсі, є ОСОБА_1, а власником квартири № 2, яка розташована на другому поверсі, - ОСОБА_2 15 серпня 2011 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області ОСОБА_2 було винесено припис щодо усунення порушень у сфері містобудування, оскільки виконані роботи з реконструкції горища будинку № 14 були проведені без погодженої проектної документації. В той же день відносно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення у сфері містобудування за порушення частини третьої статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто його до адміністративної відповідальності. Позивач своєї згоди на реконструкцію відповідачем горища у мансардний поверх не надавав, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про отримання відповідачем дозвільних документів на проведення реконструкції будинку. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 лютого 2015 року, в задоволенні позову Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_1, про зобов'язання привести до попереднього стану шляхом демонтажу реконструйованого горища відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що преюдиціальним рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 лютого 2015 року, надано правову оцінку питанню порушення прав ОСОБА_1 як співвласника приміщень загального користування у спірному будинку, а саме - про відсутність доказів, які б підтверджували порушення прав позивача щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном. Суд також виходив з недоведеності позивачем неможливості безперешкодного доступу до приміщення піддахового простору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що рішення Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2014 року не є преюдиціальним для цих правовідносин, оскільки Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області зверталося з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання привести до попереднього стану реконструйованого горища на підставі статті 376 ЦК України, а у даній справі ОСОБА_1 подано позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні горищем на підставі статті 391 ЦК України. Право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями, до яких відноситься горище, мають усі власники квартир у будинку. Відповідачем проведена реконструкція горища під мансардний поверх без отримання дозвільних документів та без згоди позивача, що в силу положень частини другої статті 369 ЦК України порушує право останнього як власника квартири у цьому будинку на володіння та користування горищем, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності. В результаті здійснення реконструкції горища під мансардний поверх позивач позбавлений можливості користуватися саме горищем, а не мансардним поверхом.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180 цс 14 за позовом особи про знесення самочинного будівництва вказано, що за змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту цієї норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Ухвалюючи рішення про задоволення позову з підстав зведення відповідачем будинку на земельній ділянці, яка їй не належить, без відповідних дозволів і без виготовлення проекту, суд першої інстанції, з яким погодився касаційний суд, не встановив, яким чином ці дії порушують його права як власника сусіднього будинку, хоча для правильного застосування статей 376, 386, 391 ЦК України встановлення цього факту є обов'язковим. При цьому порушення свого права на безпечне володіння майном позивачем пов'язувалося саме з порушенням відповідачем при зведенні будинку протипожежних норм - недотримання нормативної відстані між будинками.

В постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року та рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 376 ЦК України та не застосували положення статті 391 цього Кодексу, у зв'язку з чим дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для знесення самочинного будівництва, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, в кожному випадку суди повинні з'ясувати, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню, чи не вплине знесення окремих конструктивних елементів будинку на його міцність і безпечність.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року у справі № 6-6879 св 11 суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 13 грудня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 1 лютого 2011 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин, не встановив, чим саме порушуються права позивача як користувача земельної ділянки, на якій розміщено будинок, що є об'єктом права спільної часткової власності.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2012 року у справі № 6-45763 св 11 суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 вересня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 жовтня 2011 року без змін, вказував на те, що суди попередніх інстанцій у достатньому обсязі визначилися щодо характеру спірних правовідносин, встановивши, що права позивача у користуванні та розпорядженні його майном не порушуються, при цьому навівши доводи на спростування його вимог, з яких встановили фактичні обставини, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року у справі № 6-13737 св 13 суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 5 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2013 року і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що власник (користувач) земельної ділянки має право на звернення до суду, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Суди не навели докази, які б підтверджували наявність перешкод для позивача у користуванні його майном, обмежилися лише вказівкою про надання позивачем плану будівель і споруд, який підтверджує наявність цих перешкод, не вказавши, в чому саме ці порушення полягають.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року у справі № 6-38548 св 13 суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 квітня 2013 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 7 серпня 2013 року в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд доводів сторін у достатньому обсязі не перевірив, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам і належним чином не з'ясував, які саме права позивача як власника однієї з квартир будинку порушуються чи які перешкоди в користуванні квартирою їй завдаються прибудовою на земельній ділянці. При вирішенні спору місцевий суд не визначився із правовідносинами, які скалилися між сторонами, оскільки застосував як норми статті 391 ЦК України, які регулюють правовідносини із захисту права власності, так і норми статті 376 ЦК України, яка регулює правовідносини між особами, що здійснили самочинне будівництво, та органами державної і місцевої влади, власниками земельних ділянок з приводу зведених споруд.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року у справі № 6-32192 св 14 суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 липня 2014 року без змін, вказував на те, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва співвласник може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16, 391 ЦК України, згідно з якими власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Перебудова відповідачем належної йому частки житлового будинку проведена на підставі відповідного дозволу на будівництво, згідно з будівельним паспортом та за письмовою згодою іншого співвласника - позивача, яка містить погоджені розміри та схематичне зображення плану прибудови. Спірний сарай зведений відповідачем на місці старого та на земельній ділянці, яка відведена для обслуговування належної йому частини будинку й господарських будівель і споруд.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року у справі № 6-45863 св 14 суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 6 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва співвласник може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16, 391 ЦК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд першої інстанції не дослідив можливості перебудови спірних будівель та не з'ясував чи вирішувалося таке питання між сторонами у добровільному порядку, внаслідок чого не встановив, чи існують перешкоди у користуванні позивачем належним йому майном та земельною ділянкою, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що їх регулює, а відтак дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Апеляційного суду Волинської області від 28 липня 2015 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказував на те, що апеляційний суд не врахував, що знесення самочинного об'єкта відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень. Крім того, суд зазначав, що земельна ділянка, забудована сходовою, використовувалася позивачем як прохід до господарських споруд для забезпечення опалення квартири та після забудови цей прохід становить 1,5 м шириною. Проте суд не навів у рішенні встановлених обставин про те, що зменшення площі проходу позбавляє (повністю або частково) позивача можливості потрапляння до котельні з метою доступу до обладнання системи опалення.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року у справі № 6-32952 св 14 суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 15 липня 2014 року та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, вказував на те, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва співвласник може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16, 391 ЦК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Апеляційний суд не з'ясував, які саме будівельні норми порушені надбудовою мансарди над квартирами відповідачів та чиї права були порушені при цьому, чи є ці порушення будівельних норм істотними, чи можлива перебудова самовільного будівництва та у чому вона полягає, чи відмовляються відповідачі від такої перебудови.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року у справі № 6-22515 св 15 суд касаційної інстанції, скасовуючи заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2015 року і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що місцевий суд не врахував роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», не встановив розміри самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, не дослідив можливості перебудови спірної будівлі та чи вирішувалося таке питання між сторонами у добровільному порядку, внаслідок чого не встановив, чи існують перешкоди у користуванні позивачем належним йому майном та земельною ділянкою, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що їх регулює.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року у справі № 6-33234 ск 15 суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року без змін, вказував на те, що вимоги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про зобов'язання відповідача демонтувати самочинно влаштовану господарську споруду без фундамента не підлягають задоволенню на підставі частини сьомої статті 376 ЦК України, оскільки ця споруда не є нерухомим майном. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав самочинною забудовою.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 липня 2015 року та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував на те, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва співвласник може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16, 391 ЦК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Наявність у позивачів порушеного права, яке захищається ними за поданим позовом, судами не перевірено.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у справі № 201/11086/15-ц суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказував на те, що з урахуванням змісту статті 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводи позивача та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

У вищезазначених справах були заявлені вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, власником або користувачем якої була інша особа, тоді як у даній справі встановлено, що реконструкція спільного горища під мансардний поверх здійснена без зайняття частини земельної ділянки, на якій знаходиться будинок.

Порівняння змісту вищезазначених судових рішень зі змістом судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними фактичними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов різних висновків щодо заявлених вимог. Також не встановлено невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції у даній справі викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року у справі № 464/5496/13-ц суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року без змін, вказував на те, що при вирішенні позовів про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках положення статті 376 ЦК України до цих правовідносин не застосовується. За позовом громадянина таке рішення може бути ухвалено лише на підставі статті 391 ЦК України. Добудова другого поверху квартири здійснена без зайняття частини прибудинкової земельної ділянки, а відтак його знесення не може вирішуватися у порядку статті 376 ЦК України, про що правильно вказали суди першої й апеляційної інстанцій.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року у справі № 464/3576/14-ц суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи рішення Сихівського районного суду міста Львова від 13 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року без змін, вказував на те, що при вирішенні позовів про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках положення статті 376 ЦК України до цих правовідносин не застосовується. За позовом громадянина таке рішення може бути ухвалено лише на підставі статті 391 ЦК України. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування статті 376 ЦК України. Відповідачі не отримали у встановленому законом порядку дозволу на перепланування квартири, а саме - на встановлення балкону, тому він підлягає знесенню.

Судове рішення суду касаційної інстанції, яке переглядається у даній справі, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а саме статей 382, 391 ЦК України (при незастосуванні до спірних правовідносин положень статті 376 ЦК України) і узгоджується з такими ж по суті висновками, які викладені у вищенаведених ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року та від 21 вересня 2016 року, в яких також зазначено про незастосування статті 376 ЦК України. Порівняння змісту зазначених судових рішень касаційного суду не дає підстав для висновку про неоднакове застосування цим судом одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Таким чином, обставини, які стали підставами для перегляду справи, не підтвердилися, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак