Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/7902/16Головуючий у 1-й інстанції Карабак Л.Г.
Пр. № 22-ц/778/814/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила позбавити відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач з сім'єю не проживає, її життям не цікавиться, не відвідує навчальний заклад, де вона навчається.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Всі особи, які беруть участь у справі, вищезазначене рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржили, окрім позивача ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2, у своїй апеляційній скарзі (а.с. 140-158) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку у цій справі визначено склад апеляційного суду: головуючий суддя Онищенко Е.А., судді Бєлка В.Ю. та Воробйова І.А. (а.с. 160).

Головуючим суддею Апеляційного суду Запорізької області Онищенко Е.А. у цій справі заявлено про самовідвід (ухвала апеляційного суду від 04 грудня 2017 року, а.с. 161-162).

В порядку повторного автоматизованого розподілу справи (а.с. 163-164) у цій справі визначено склад апеляційного суду: головуючий суддя Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Маловічко С.В.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 165) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 167).

У судове засідання 01 березня 2018 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи представник третьої особи - Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району не з'явився, представник третьої особи подав апеляційному суду заяву (а.с. 179), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності представника цієї третьої особи.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлено, що апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито ще до 15.12.2017 року (ухвала апеляційного суду від 05 грудня 2017 року а.с. 165).

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання представника третьої особи - Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив заяву представника третьої особи Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю позивача ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2, законного представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 43) ОСОБА_5, яка не є адвокатом, але була допущена до участі у цій справі ще судом першої інстанції, відповідача ОСОБА_3 та представника Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району за довіреністю (а.с. 180) ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- позивача та двох представників останньої, які на запитання апеляційного суду у тому числі заявляли, що будь-яких клопотань, у тому числі про виклик та допит будь-яких свідків, у тому числі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (клопотання раніше подавалось до апеляційної скарги апеляційному суду а.с. 151) вони у судовому засіданні на теперішній час не підтримують і не заявляють, оскільки вважають недоцільним, батько іноді телефонує дочці, але вона може не брати слухалку, оскільки не бажає з останнім спілкуватись, вона не хоче, щоб відповідач залишався її батьком, хоча аліменти він платить, проти надання дозволу виїзду дочки за кордон не заперечував, але він не займається вихованням останньої, не цікавиться її життям, навчанням, з 2015 року в поведінці батька нічого не змінилось,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи неповнолітній ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2, у задоволенні її позову у цій справі, керувався ст. ст. 19, 141, 142, 150, 151, 153, 155, 157, 164 СК України, ст. ст. 3, 10, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (15 листопада 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає у повному обсязі.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із наступного.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2015 року розглянуто позов ОСОБА_4 (матері позивача у цій справі) до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 7-8).

Цим рішенням встановлено обставини походження дитини, що не підлягали повторному доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

За змістом роз'яснень в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З огляду на наведені норми права та роз'яснення Верховного Суду України, суд першої інстанції правильно вважав, що виключно навмисні дії батьків з нехтування своїми обов'язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав.

Між тим, судом першої ін6станції було правильно встановлено, що ОСОБА_3, як батько дитини, не втратив до дитини - позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, почуття любові, бажає брати участь в її виханні, як доньки, спілкуватися з нею, але штучні перешкоди позбавляють його повною мірою реалізувати це право.

Залишаючи позов позивача у цій справі без задоволення, суд першої інстанції правильно врахував і зміст п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Що ж стосується цього спору, суд першої інстанції правильно зазначав, що він не встановив наявності винної поведінки в діях відповідача, як батька дитини.

На користь таких висновків суду першої інстанції свідчать і суперечливі висновки органів опіки та піклування, процесуальна позиція, при якій відповідач ОСОБА_3, як батько дитини, послідовно та категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, заявляючи про наміри досягти добрих і гармонійних стосунків з донькою.

Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При вирішенні спору, суд першої інстанції правильно взяв до уваги ту обставину, що судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2015 року, яке набрало законної сили, (а.с. 7-8) вже було встановлено, що батько і донька були позбавлені можливості постійно спілкуватися між собою протягом певного проміжку часу, що може потягти певні труднощі у налагодженні спілкування, проте, виходить з того, що зазначена перерва була вимушеною, зумовленою поведінкою позивача (матері), яка безпідставно чинила перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною.

Відсутність вини відповідача у припиненні спілкування з донькою, намагання відновити контакт з нею, дали суду першої інстанції всі підстави вважати, що ним буде у подальшому знайдений спосіб поновити добрі стосунки з дитиною, без завдання шкоди. Батько не допускає таких наслідків для себе, як позбавлення його батьківських прав без підстав.

Доводи позову про ухиляння відповідача від участі в утриманні дитини, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно до уваги не взяв, оскільки: по-перше, ці обставини в силу закону не є підставою для позбавлення батьківських прав; по-друге, вони спростовуються наданими відповідачем фактичними даними про відсутність у нього заборгованості зі сплати аліментів, проти чого не заперечувала у судовому засіданні і позивач.

Крім того, позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у суді першої інстанції не змогла сформулювати чітко підставу позбавлення відповідача батьківських прав, суб'єктивна емоційна невизначена позиція, що їй батько непотрібний, правильно не була врахована судом першої інстанції як належна.

При цьому, судом першої інстанції не було встановлено перешкоджання відповідачем виїзду дитини за кордон, та інших перешкод у забезпеченні її життя та виховання.

Також позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, не надала суду першої інстанції доказів таких дій відповідача, які б свідчили про умисне ухилення батька від виконання своїх обов'язків.

Суд першої інстанції правильно вважав, що очевидним є конфлікт між батьками дитини, у який вона втягнена штучно, не встановлено, що її мати має чоловіка, який має намір усиновити дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивача у цій справі).

Відповідно до ст. 141 СК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржує мого рішення, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що батько дитини, який виказує готовність належним чином виконувати свої обов'язки з виховання дитини і не ухиляється від цих обов'язків, не може бути позбавлений права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, яке захищає закон.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію ОСОБА_2 та законного представника (матері ОСОБА_4), висловлену в позові позивача у цій справі, та яку вона та її представники вважають, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка досягла чотирнадцяти років, в силу вимог ст. 165 СК України мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом.

Однак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права … юридичних осіб …у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та представники останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

В силу вимог ст. 19 ч. 5 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб…, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом із тим, ст. 19 ч. 6 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Крім того, встановлено, що матеріали цієї справи містять два протилежних висновки двох органів опіки та піклування: Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування за місцем проживання дитини, - від 14.06.2017 року про недоцільність позбавлення батька ОСОБА_3, 1976 р.н., батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (а.с. 65-66) та Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування за місцем проживання батька, - від 18.10.2017 року про доцільність позбавлення батька ОСОБА_3, 1976 р.н., батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (а.с. 124).

Однак, належним висновком у цій справі є саме висновок Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування саме за місцем проживання дитини, - від 14.06.2017 року про недоцільність позбавлення батька ОСОБА_3, 1976 р.н., батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (а.с. 65-66).

При цьому, зазначений висновок органу опіки та піклування є обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини - позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, позивач та її представники у судовому засіданні на запитання апеляційного суду зазначали, що вони будь-яких клопотань, у тому числі про виклик та допит будь-яких свідків, у тому числі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (клопотання раніше подавалось до апеляційної скарги апеляційному суду а.с. 151) на теперішній час не підтримують і не заявляють, оскільки вважають недоцільним.

Тому, при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходив із наявних у цій справі матеріалів та доказів.

Так, доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі є додані позивачем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, до її апеляційної скарги матеріали (відповідь Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 22.05.2017 року № №-0321 на ім'я ОСОБА_2 а.с. 154, заява ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, від 05.05.2017 року, а.с. 155, копія листа представника органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району на адресу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2017 року, від 14.03.2017 року та від 03.05.2017 року а.с. 156-158).

Проте, останніми не спростовуються правильно встановлені у цій справі судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні у цій справі.

Батько дитини - ОСОБА_3 мав право на зміну розміру аліментів, раніше стягнутих з нього на утримання дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спосіб, визначений рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2016 року (копія а.с. 9).

Цей факт не може бути підставою для позбавлення батька батьківських прав відносно дитини у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 59-60, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 12 березня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.