Постанова

Іменем України

26 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 521/9886/13-ц

провадження № 61-7770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року у складі головуючого - судді Целуха А. П. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року у складі суддів: Панасенкова В. О., Парапана В. Ф., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 521/9886/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив встановити факт проживання однією сім'єю його та ОСОБА_6, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 як на об'єкт спільної сумісної власності подружжя, змінити черговість одержання ним права спадкування разом із спадкоємицею першої черги - ОСОБА_5, визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 23 грудня 1988 року по 11 травня 1993 року. Йому та дружині ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2, яку 25 січня 2010 року вони подарували ОСОБА_5 - доньці ОСОБА_6

Після розірвання шлюбу він та ОСОБА_6 продовжували проживати однією сім'єю у цій квартирі, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. 20 грудня 2002 року вони за спільні грошові кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

При зверненні до нотаріуса для оформлення спадщини він дізнався, що спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 оформлена лише на відповідачку, що порушує його права, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не доведено, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й він має право власності на 1/2 її частини. Позивачем також не доведено те, що він тривалий час опікувався та допомагав ОСОБА_6, яка з 2010 року за станом здоров'я знаходилась у безпорадному стані, він не є спадкоємцем після її смерті та у встановлений законом строк не звертався до нотаріальної контори із заявою про оформлення спадщини, тому правових підстав для виникнення у нього права на зміну черговості у спадкуванні і внаслідок цього права власності на частину спадкового майна, немає.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що з 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 він проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у спірній квартирі. Відповідно до положень статей 74, 60 СК України майно, що придбане колишньою дружиною 20 грудня 2002 року, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Він тривалий час допомагав ОСОБА_6, яка з 2010 року знаходилась у безпорадному стані й внаслідок цього у нього виникло право на зміну черговості у спадкуванні і право власності на частину спадкового майна. Судами не надано належної оцінки письмовим доказам та показам свідків.

12 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 23 грудня 1988 року по 11 травня 1993 року.

20 грудня 2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2, яку вони 25 січня 2010 року подарували ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та вклади. Спадкоємицею померлої ОСОБА_6 є її донька ОСОБА_5, яка 29 серпня 2012 року звернулася із заявою про прийняття спадщини.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 не проживав в квартирі АДРЕСА_2, що підтверджується актом дільниці № 2 КП ЖКС «Черемушка» від 01 серпня 2013 року. Зазначене також встановлено заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2014 року, яким позов ОСОБА_5 задоволено частково та припинено право користування ОСОБА_4 цією квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування житлом.

Таким чином, правильним є висновок про те, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю позивача із спадкодавцем не доведені. ОСОБА_4 не проживав спільно із ОСОБА_6 після розірвання шлюбу, не був пов'язаний із померлою спільним побутом, його участь працею та коштами у створенні спільної власності - спірної квартири, не доведена.

Відповідно до статті 1269 ЦК УКраїни спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

ОСОБА_4 не доведено, що ОСОБА_6 знаходилась у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, яку позивач надавав, а тому правильним є висновок судів про відсутність правових підстав для зміни черги у спадкуванні та визнання за ним права власності на частину спадкового майна.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів. Квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_6 у 2002 році, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано у 1993 році, а тому квартира не є об'єктом спільної сумісної власності. Підстави для зміни черговості не встановлені, відповідні докази у справі відсутні.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат