Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 760/12886/15-ц

провадження № 61-2433 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Центр комплексних досліджень з питань антимонопольної політики,

представники відповідача: Максимець Володимир Сергійович, Бугаєнко Наталія Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києвау складі суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А., від 07 грудня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заборгованості заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 23 квітня 2004 року працювала провідним економістом Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, проте 01 липня 2006 року переведена на посаду завідувача науково-дослідного відділу № 2 та 30 грудня 2014 року виконуючим обов'язки директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики Бугаєнко Н. М. була попереджена про скорочення вказаної посади з

02 березня 2015 року. У зв'язку із тим, що їй на запропонованій центром посаді заробітна плата була удвічі меншою вона погодилась на звільненні на підставі частини першої статті 40 КЗпП України - скорочення штату працівників.

27 лютого 2015 року вона була останній день на роботі. 08 червня 2015 року поштовим відправленням позивач отримала копію наказу від 27 березня

2015 року № 36-К про її звільнення з роботи з 27 лютого 2015 року на підставі пункту четвертого статті 40 КЗпП України - за прогули, а саме: відсутність на роботі з 02 березня 2015 року по 27 березня 2015 року.

Посилаючись на те, що її звільнення з роботи за прогули було незаконним та здійснено з порушенням норм трудового законодавства, а також з нею не проведений розрахунок в останній день роботи та не видана трудова книжка, тому з урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення та запису в її трудовій книжці на частину першу статті 40 КЗпП України, а також стягнути на її користь з відповідача заробітну плату в розмірі 15 839 грн 29 коп., вихідну допомогу - 3 096 грн 08 коп. та 10 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики від 27 березня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3 за прогули» № 36-К, яким ОСОБА_3, завідувача науково-дослідного відділу, звільнено 27 лютого 2015 року за прогули (відсутність на роботі з 02 березня 2015 року по 27 березня 2015 року без поважних причин) відповідно до

пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді завідувача науково-дослідного відділу з 27 лютого 2015 року.

Стягнуто з Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48 916 грн 88 коп. та 2 500 грн моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що при звільненні ОСОБА_3 відповідач допустив грубе порушення трудового законодавства, а саме: не звернув уваги на те, що позивач не була належним чином повідомлена про її переведення на іншу посаду, а тому відсутні підстави для звільнення її за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем були здійснені усі необхідні дії по переміщенню ОСОБА_3 з однієї посади на іншу та відповідали вимогам діючого законодавства України. Разом з тим, позивач, у разі незгоди на переміщення мала право звернутися до керівництва підприємства з заявою про своє звільнення з підстав, які найбільше відповідали її інтересам, проте таким правом вона не скористалася.

27 грудня 2016 рокуОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом при розгляді справи у повному обсязі не досліджено всі докази у справі. Зокрема, судом було проігноровано та зроблено безпідставний та необґрунтований висновок про те, що дії відповідача з її переміщення були законними, оскільки вважала, що її було не переміщено, а змінено істотні умови праці, що суперечить вимогам трудового законодавства. Посилаючись на пункт 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, вважала, що не вихід працівника на роботу у зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом, а тому у відповідача не було підстав для її звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

26 січня 2017 року Центр комплексних досліджень з питань антимонопольної політики подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала у Центрі комплексних досліджень з питань антимонопольної політики з 23 квітня 2004 року на посаді економіста науково-дослідного відділу, а з 01 липня 2006 року переведена на посаду завідувача науково-дослідного відділу № 2.

Наказом Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики «Про попередження та переміщення працівників» від 26 грудня 2014 року

№ 148-К у зв'язку із реорганізацією структури Центру, а також згідно із штатним розписом, затвердженим виконуючим обов'язки Голови Антимонопольного комітету України 26 грудня 2014 року, та на підставі статті 49-2 КЗпП України, ОСОБА_3 було попереджено про звільнення 02 березня 2015 року та запропоновано їй посаду завідувача науково-дослідного відділу.

ОСОБА_3 від підпису в наказі про своє ознайомлення відмовилась, про що

05 січня 2015 року було складено акт.

Наказом від 27 січня 2015 року № 15-К було введено в дію структуру та штатний розпис Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, які затверджені виконуючим обов'язки Голови Антимонопольного комітету України від 27 січня 2015 року.

Наказом Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики «по особовому складу» від 27 січня 2015 року № 16-К ОСОБА_3, завідувач науково-дослідного відділу № 2 була переміщена з 27 січня 2015 року на посаду завідувача науково-дослідного відділу (позиція 07) в межах спеціальності та кваліфікації, з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці.

У зв'язку з відмовою ОСОБА_3 ставити свій підпис про ознайомлення з наказами від 27 січня 2015 року № 15-К та № 16-К було складено відповідний акт від 03 лютого 2015 року № 1.

Відповідне внесення запису в трудову книжку позивача також було здійснено. Встановлено, що з часу наказу ОСОБА_3 виконувала свої обов'язки вже на новій посаді.

Згідно зі штатним розписом посадова інструкція завідувача науково-дослідного Центру співпадає із посадовою інструкцією науково-дослідного відділу. Положення про відділи не відрізняються.

Теми робіт та терміни їх виконання, над якими працювала позивач, також не змінились. Заробітна плата, а саме основний оклад - 2 556 грн, також не змінився.

Отримання позивачем заробітної плати у розмірі не меншому ніж на попередній посаді підтверджено наданими для огляду у судовому засіданні оригіналами табелів робочого часу та нарахуванням позивачу заробітної плати.

Частиною другою статті 32 КЗпП України встановлено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Перевід та переміщення не потребує згоди профспілкового комітету. Переміщення оформлюється наказом по підприємству з обов'язковим ознайомленням з ним працівника і внесенням запису у трудову книжку працівника. Також згода працівника при переміщенні його на інше робоче місце законом не передбачена.

Отже, суди, встановивши, що позивач з 27 січня 2015 року була переміщена з посади завідувача науково-дослідного відділу № 2 на посаду завідувача науково-дослідного відділу (позиція 7) в межах спеціальності та кваліфікації, з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці, з урахуванням того, що змін в організації виробництва та труда позивача та умов оплати праці не відбулося, протипоказань для переміщення позивача за станом здоров'я не встановлено, обґрунтовано вважали, що переміщення позивача відбулося у відповідності до вимог закону.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Встановлено, що у результаті невиходу на роботу після 27 лютого 2015 року до 27 березня 2015 року, що підтверджено актами, наказами в. о. директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики від 27 березня 2015 року № 36-К ОСОБА_3 було звільнено за прогули у зв'язку з відсутністю на роботі з 02 березня 2015 року по 27 березня 2015 року без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), встановивши, що ОСОБА_3 була відсутня на роботі з 02 березня 2015 року по 27 березня 2015 року без поважних причин, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_3 відбулось у відповідності до вимог пункту 4 статті 40 КЗпП України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило