Справа №480/2130/17 12.03.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 480/2130/17
Номер провадження 22-ц/784/370/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

без участі учасників справи, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу, яку постановив Миколаївський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Шаронової Н.О., в приміщенні того ж суду 20 листопада 2017 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_3,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Миколаївського районного суду Миколаївської області із заявою, в якій просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по аліментам за 12 місяців починаючи з травня 2016 року до травня 2017 року у розмірі 23 963 грн. 52 коп. та за 7 місяців починаючи з травня 2017 року по листопад 2017 року у розмірі 13 978 грн. 72 коп.

Ухвалою судді Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року у прийняті вищезазначеної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу судді районного суду скасувати та видати судовий наказ за яким стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по аліментам за 12 місяців у загальному розмірі 23 963 грн. 52 коп.

Дослідивши докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що у листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою, в якій просила видати судовий наказ про стягнення заборгованості за аліментами у загальному розмірі 37 942 грн. 24 коп., що виникла у зв'язку з тривалим розглядом Миколаївським районним судом Миколаївської області цивільної справи за її позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу, районний суд виходив з того, що оскільки право на стягнення заборгованості по аліментам не передбачено ст.96 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час постановлення ухвали), то вимога заявника не може бути вирішена у наказному провадженні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідних положень нової редакції ЦПК України від 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, оскаржувана ухвала, постановлена за правилами ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року, перевіряється на відповідність вимогам саме ЦПК України у вказаній редакції від 18 березня 2004 року, а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється у відповідності до положень ЦПК України у новій редакції від 15 грудня 2017 року.

Так, відповідно до ст.95 ЦПК України (у редакції, чинній на дату постановлення оскаржуваної ухвали) судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.96 цього Кодексу (у редакції, чинній на дату постановлення оскаржуваної ухвали).

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.100 ЦПК України (у редакції, чинній на дату постановлення оскаржуваної ухвали) суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у разі якщо: заявлено вимогу, не передбачену статтею 96 цього Кодексу (у редакції, чинній на дату постановлення оскаржуваної ухвали).

Отже, оскільки право на стягнення заборгованості по аліментам не передбачено ст.96 ЦПК України (у редакції, чинній на дату постановлення оскаржуваної ухвали), то вимога заявника не могла бути вирішена у наказному провадженні, що вірно констатував суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Так, згідно із п.4,4-1 ч.1 ст.96 ЦПК України (у редакції, чинній на дату постановлення оскаржуваної ухвали) судовий наказ може бути видано лише у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб, а також якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Зміст заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу не містить вимогу а ні про стягнення аліментів на дитину в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, а ні про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки викладені у заяві вимоги не узгоджуються зі змістом положень ст.96 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали), що є перешкодою у прийнятті заяви про видачу судового наказу, то суд першої інстанції правомірно відмовив у її прийнятті.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а ухвалу судді Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 12 березня 2018 року