Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/1697/16-ц
У Х В А Л А

іменем України

21 березня 2018 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

за участю секретаря Кондра Ю.Ю.,

заявника ОСОБА_1,

представника боржника ОСОБА_2,

державного виконавця Гречківської Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в приміщенні суду скаргу ОСОБА_1, подану в інтересах боржника ОСОБА_3, на дії та рішення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 щодо винесення по станови про стягнення виконавчого збору, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 12 березня 2018 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави зі скаргою в інтересах боржника ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 щодо винесення по станови про стягнення виконавчого збору.

В своїй скарзі посилалася на те, що заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави в справі № 552/1697/16-ц стягнуто з ОСОБА_3 (до зміни прізвища ОСОБА_5) ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 90933,10 доларів США, пені в розмірі 99018,66 грн., а також 37548,22 грн. судових витрат.

Вказувала, що 12 вересня 2016 року державним виконавцем Київського ВДВС м. Полтави винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання зазначеного судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_3

Посилалася в своїй скарзі на те, що 02 жовтня 2017 року стягувачем ПАТ «УкрСиббанк» на адресу Київського ВДВС м. Полтави була направлена заява про закінчення виконавчого провадження про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 у звязку з повним фактичним виконанням, але постанова про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем була винесена тільки 23 лютого 2018 року.

Також заявник вказувала, що 23 лютого 2018 року державним виконавцем Київського ВДВС м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 251588,37 грн., з якою заявник не погоджується.

Вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена безпідставно, оскільки державним виконавцем виконавчі дії не вчинялися, жодні грошові кошти в примусовому порядку не стягнуто.

В своїй скарзі просила суд визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 23 лютого 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 251588,37 грн. та скасувати постанову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 повністю підтримали вимоги поданої до суду скарги, посилаючись на викладені в ній обставини.

Державний виконавець щодо задоволення скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення та дії державного виконавця вчинені на підставі та в межах повноважень державного виконавця, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Суд, заслухавши представників боржника, державного виконавця, дослідивши зібрані по справі докази, матеріали виконавчого провадження, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 червня 2016 року в справі № 552/1697/16-ц позовні вимоги ПАТ „УкрСиббанк задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 24 липня 2008 року по кредиту та процентам в розмірі 90933,10 доларів США, по пені в розмірі 99018 грн. 66 коп., понесенні судові витрати в розмірі 37548 грн. 22 коп.

Згідно зі ст. 124 Конституції України та ст.ст. 2,18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Також встановлено, що зазначене судове рішення відповідачем по справі ОСОБА_3 (до зміни прізвища ОСОБА_5) С.А. виконано не було, по справі за заявою позивача судом видано виконавчі листи.

В судовому засіданні представники ОСОБА_3 не оспорювали тієї обставини, що судове рішення відповідачем в добровільному порядку виконано не було.

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень згідно зі ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Закон України «Про виконавче провадження» встановлює саме обовязок, а не право державного виконавця, відкрити виконавче провадження та прийняти виконавчий документ до виконання, якщо не закінчився строк його пред'явлення до виконання, та він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом.

Судом встановлено, що за заявою стягувача ПАТ «УкрСиббанк» від 06 вересня 2016 року головним державним виконавцем Київського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області ОСОБА_7 згідно з постановою від 12 вересня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 52182365 про стягнення з ОСОБА_3 (до зміни прізвища ОСОБА_5) С.А. на користь ПАТ «УкрСиббанк» 90933,10 доларів США, пені в розмірі 99018,66 грн.

За нормами ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судом, боржник ОСОБА_3 в строк, наданий для добровільного виконання, судове рішення не виконала, тому державним виконавцем вживалися заходи примусового виконання, в тому числі щодо виявлення належного боржнику майна та накладення на нього арешту.

Також судом встановлено, що згідно з постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Полтава Головного територіального УЮ в Полтавській області ОСОБА_4 від 23 лютого 2018 року на підставі заяви стягувача виконавче провадження ВП № 52182365 було закінчено в порядку, передбаченому п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Полтава Головного територіального УЮ в Полтавській області ОСОБА_4 від 23 лютого 2018 року стягнуто з боржника ОСОБА_3 виконавчий збір в сумі 251588,37 грн.

Не погоджуючись із зазначеною постановою заявник посилається на ту обставину, що державним виконавцем Гречківською Ю.В. виконавчі дії примусового характеру не вчинялися, жодні кошти в примусовому порядку не стягувалися. Також вважає, що сума стягнутого виконавчого збору не є обґрунтованою.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на час прийняття державним виконавцем відповідного рішення, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Частиною 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі припинення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня припинення виконавчого провадження (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, в силу норм ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесення постанови про стягнення виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону є обовязком, а не правом державного виконавця.

Як встановлено дослідженими в справі матеріалами виконавчого провадження та не оспорювалося представниками боржника в судовому засіданні, виконавче провадження № 52182365 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» було закінчено згідно з постановою державного виконавця від 23 лютого 2018 року саме з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Зазначена постанова державного виконавця є чинною та не оспорюється боржником.

Встановивши дані обставини, враховуючи норми ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» щодо наявності у державного виконавця обовязку з винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону, суд приходить до висновку, що відповідні дії та рішення державного виконавця Київського ВДВС м. Полтави ОСОБА_4 вчинені на підставі та в межах повноважень, наданих державному виконавцеві, є правомірними.

Тому суд приходить до висновку, що вимоги скарги ОСОБА_1, поданої в інтересах боржника ОСОБА_3, на дії та рішення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 щодо винесення по станови про стягнення виконавчого збору є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Твердження заявника в поданій до суду скарзі про те, що виконавчі дії примусового характеру не вчинялися, жодні кошти в примусовому порядку не стягувалися, тому відсутні правові підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, не заслуговують на увагу.

В силу норм ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як встановлено судом, державним виконавцем в межах виконавчого провадження про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_3 вживалися заходи щодо виявлення майна боржника, на яке можливе звернути стягнення, приймалося рішення про оголошення в розшук майна, належного боржникові.

В свою чергу боржник ОСОБА_3 в добровільному порядку в термін, наданий державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, судове рішення не виконала.

При вирішенні скарги суд також виходить з того, що розмір виконавчого збору в сумі 251588,37 грн. визначено державним виконавцем виходячи із фактичної суми боргу за виконавчим провадженням в гривневому еквіваленті, є обґрунтованим.

Посилання заявника в поданій до суду скарзі на ту обставину, що розмір фактично стягнутої суми складає 429521,67 грн., тому саме з такої суми мала бути визначена сума судового збору, не може бути прийняте судом до уваги.

Як встановлено дослідженими в справі доказами та не оспорювалося заявником в судовому засіданні, за судовим рішенням, яке перебувало на примусовому виконанні в органі ДВС, з боржника ОСОБА_3 було стягнуто саме суму коштів в розмірі 90933,10 доларів США, по пені в розмірі 99018 грн. 66 коп., понесенні судові витрати в розмірі 37548 грн. 22 коп.

При цьому виконавче провадження закінчено саме у звязку з повним фактичним виконанням судового рішення в повному обсязі.

Відтак, державний виконавець, визначаючи суму виконавчого збору, правомірно виходив із загальної заборгованості за виконавчим провадженням.

Посилання заявника на ту обставину, що між стягувачем та боржником в межах виконавчого провадження було досягнуто згоди, сума боргу була зменшена, а частково анульована, не може бути прийняте судом до уваги, оскільки ні стягувач ПАТ «УкрСиббанк», ні боржник ОСОБА_3 до державного виконавця з питання закінчення виконавчого провадження з підстав визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення чи затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення, не зверталися.

Натомість, боржник повністю погодилася з постановою державного виконавця від 23 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 52182365 саме у звязку з повним фактичним виконанням судового рішення.

Посилання представника боржника на ту обставину, що ОСОБА_3 не було відомо про наявність в провадженні відділу ДВС відкритого виконавчого провадження, судом оцінюється критично.

Як встановлено дослідженими в справі матеріалами виконавчого провадження, копія відповідної постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем була надіслана боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 910/1587/13 та в постанові від 03 березня 2018 року в справі № 925/1788/15, на які посилається заявник в поданій до суду скарзі, зазначив, що відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме "виконавчих дій", а не "виконавчого провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV, так і Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Отже, як зазначив суд в зазначених вище постановах, постанова про стягнення виконавчого збору, винесена виконавцем вже в період дії Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову повинен вчиняти таку дію відповідно до Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ.

Як встановлено в судовому засіданні, державний виконавець Київського ВДВС м. Полтави ОСОБА_4, приймаючи постанову ВП № 52182365 про стягнення з боржника виконавчого збору від 23 лютого 2018 року керувалася саме нормами Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ.

Твердження заявника про те, що державним виконавцем лише через чотири місяці після надходження відповідної заяви стягувача було прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження, не заслуговує на увагу.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Як встановлено дослідженими матеріалами виконавчого провадження № 52182365, жодна із сторін вказаного виконавчого провадження, в тому числі і боржник ОСОБА_3, використовуючи на власний розсуд свої права, не надала державному виконавцеві документів, які підтверджують повне фактичне виконання судового рішення, натомість до органу ДВС 09 жовтня 2017 року надійшла заява від представника стягувача про закінчення виконавчого провадження саме з підстав повного фактичного виконання судового рішення, при йому повноваження представника не були підтверджені.

За таких обставин, державний виконавець правомірно вирішив питання щодо закінчення виконавчого провадження лише після надходження до органу ДВС в лютому 2018 року документів, що підтверджують повноваження ОСОБА_8 діяти від імені стягувача ПАТ «УкрСиббанк».

Всі решта тверджень заявника, зазначені в поданій до суду скарзі, жодним чином не спростовують правомірність прийнятого державним виконавцем рішення про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору.

Тому скарга ОСОБА_1 є повністю безпідставна та в її задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), поданої в інтересах боржника ОСОБА_3 (зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2), на дії та рішення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 (місцезнаходження 36039, м. Полтава, вул. Ватутіна, 29) щодо винесення по станови про стягнення виконавчого збору відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_9

Суддя Н.Л.Яковенко

21.03.2018