Ухвала

Іменем України

26 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 495/2375/16-ц

провадження № 61-1401 ск 17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про скасування та списання з особового рахунку заборгованості за водопостачання, водовідведення та каналізацію,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 році ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» (далі - КП «Білгород-Дністровськводоканал») про скасування та списання з особового рахунку заборгованості за водопостачання, водовідведення та каналізацію у розмірі 3 545грн 61 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач проживає у квартирі загального користування, зокрема, у кімнаті № 124б по АДРЕСА_1 Одеської області. Вона займає у цій квартирі одну кімнату, проте у загальному користуванні є: комора, коридор, кухня і санвузол (туалет з ванною кімнатою).

Протягом 18 років позивач не має можливості у повному обсязі користуватись місцями загального користування, зокрема, санвузлом, що встановлено рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року. При цьому вона регулярно отримує від відповідача рахунки за надані послуги з водопостачання.

З огляду на те, що з 2013 року і по теперішній час у позивача відсутня заборгованість за особовим рахунком, з травня 2014 року вона не проживає за адресою спірної кімнати, а тому не користується послугами з водопостачання, водовідведення та каналізування, відповідач безпідставно надсилає їй рахунки про наявність заборгованості за ці послуги, до яких також включена безнадійна заборгованість, просила зобов'язати відповідача скасувати та списати з особового рахунку кімнати № 124б по АДРЕСА_1 Одеської області безнадійну дебіторську заборгованість з водопостачання, водовідведення та каналізування в розмірі 3 545 грн 61 коп.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 5 жовтня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

11 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою засобом поштового зв'язку, у якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5 жовтня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції не було з'ясовано належним чином за рахунок чого виникла заборгованість, про списання якої просить позивач.

Також заявник зазначала, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що відповідачем неправильно було обчислено заборгованість за надані послуги, не враховано, що сплачені нею грошові кошти в розмірі 290 грн не свідчать про визнання нею боргу та переривання строку позовної давності, а сплачені на вимогу відповідача для облаштування труби водопостачання у її кімнаті.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Верховий Суд дійшов наступного висновку.

Судами встановлено, що позивач проживає у квартирі загального користування, зокрема, у кімнаті № 124б по АДРЕСА_1 Одеської області. Ця квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Білгород-Дністровського Одеської області. Позивач займає у цій квартирі одну кімнату, у загальному користуванні є: комора, коридор, кухня і санвузол (туалет з ванною кімнатою).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року встановлено, що інший наймач спірної квартири - ОСОБА_5 самочинно перекрила позивачеві доступ до санвузла квартири загального користування, у зв'язку з чим ОСОБА_5 та інших зобов'язано знести самочинно збудовану перегородку у коридорі квартири загального користування.

У 2012 році позивач звернулась до відповідача щодо проведення перерахунку та ненарахування плати за послуги з водопостачання.

Рішенням КП «Білгород-Дністровськводоканал» від 24 квітня 2013 року позивачеві було списано 1 819 грн 43 коп. (на момент проведення перерахунку борг позивача складав 5 458 грн 28 коп.) та переведено на норму споживання 120 л/добу - тільки вода.

Проте після проведеного перерахунку заборгованість у позивача перед відповідачем склала 3 545 грн 61 коп.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875- IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, статтею 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Водночас частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19 - 21 Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Питання надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання врегульовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, зокрема, з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Згідно з підпунктом 3 пункту 29 Правил, споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім'ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою.

Відповідно до підпунктів 1, 5, 6 частини першої та підпунктів 1, 5 частини третьої статті 20 Закону України № 1875-IV від 24 червня 2004 року споживач житлово-комунальних послуг, має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Споживач має право на укладення договору з виконавцем відповідних послуг на профілактику, а також заміну або ремонт санітарно-технічних приладів, пристроїв, обладнання та засобів обліку, що вийшли з ладу. Споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом

Статтею 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачено, що споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використання питної води, відповідно до встановлених тарифів на послуги центрального водопостачання та водовідведення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За частинами першою, другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач фактично визнала наявність боргу в розмірі 3 835 грн 61 коп., вчинивши дії щодо оплати грошових коштів у жовтні 2014 року, січні, березні та грудні 2015 року, березні 2016 року, а отже підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності відсутні.

Також судами встановлено, що відповідних заяв, щодо опломбування запірних вентилів у квартирі позивача відповідач не отримував, водопровідний ввід у квартирі позивача не перекритий та не опломбований, а отже КП «Білгород-Дністровськводоканал» мало право на проведення донарахування плати за послуги водопостачання.

При цьому, судами обґрунтовано зауважено, що позивачем безпідставно та всупереч покладених на неї обов'язків, не сплачується перерахована заборгованість за спожиті послуги, а тому відсутні підстави для списання суми боргу з її особового рахунку.

Доводи касаційної скарги заявника щодо неврахування апеляційним судом при розгляді справи правильності обрахування наявної у неї заборгованості за послуги з водопостачання, зокрема, виходячи з норми 120 л/добу, є необґрунтованими, оскільки дана норма встановлена рішенням КП «Білгород-Дністровськводоканал», чинність якого не скасована.

Пунктом 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України від 18 березня 2004 року у редакції, яка була чинною на дату подання касаційної скарги, було визначено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Аналогічна норма міститься й у пункті 5 частини другої статті 394 ЦПК України, за змістом якої суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Із касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів, а також оскаржуваних судових рішень, не вбачається порушення судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права,.

На підставі викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі, якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про скасування та списання з особового рахунку заборгованості за водопостачання, водовідведення та каналізацію, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5 жовтня 2017 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Карпенко

В. А. Стрільчук