Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 363/4898/15-ц

провадження № 61-1234св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Поліщука М. А., Антоненко В. І., Яворського М. А. від 06 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 11 листопада 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), просила суд стягнути на свою користь з відповідача відшкодування майнової шкоди в розмірі 113 578, 63 грн, витрати за проведення автотоварознавчого експертного дослідження в розмірі 1 100, 00 грн та 1 135, 78 грн судового збору, разом - 115 814, 41 грн.

Позивач вимоги обґрунтовувала тим, що 24 червня 2015 року приблизно о 08.30 год. ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21101», днз НОМЕР_1, рухаючись у напрямку с. Демидів, вул. Київська, буд. 22, порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Субару», днз НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, який в свою чергу здійснив зіткнення з автомобілем марки «Тойота Кемрі», днз НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Відповідно до страхового поліса № АІ/1874663 цивільна відповідальність ОСОБА_4 під час керування автомобілем марки «ВАЗ 21101» застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (далі - ПАТ «НАСК «ОРАНТА»). Згідно з висновком спеціаліста за результатами проведення автотоварознавчого експертного дослідження від 16 липня 2015 року № 75/07-1 вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого колісного транспортного засобу марки «Тойота Кемрі» ОСОБА_3, складає 163 578, 63 грн. Позивач зазначила, що на момент подання позову до суду страховиком ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відповідно до страхового акта № ОЦВ-153991/1 їй виплачено страхове відшкодування у розмірі 50 000, 00 грн. У зв'язку із зазначеним, керуючись статтями 15, 22, 1166, 1188 ЦК України, позивач звернулась до суду з позовом.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ПАТ «НАСК «ОРАНТА».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму відшкодування майнової шкоди у розмірі 39 467, 00 грн, а також судовий збір у розмірі 551, 20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Суд першої інстанції обґрунтовував рішення тим, що відповідачем частково визнано позов та свою вину у скоєнні ДТП, а тому стягненню підлягає різниця між страховою виплатою, отриманою ОСОБА_3 від ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у розмірі 50 000, 00 грн, та вартістю проведеного відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля у розмірі 89 467, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовував рішення тим, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, невірно застосував норми матеріального і процесуального права. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження витрат позивача на ремонт автомобіля, позивачем не доведено у судовому порядку розмір реальних збитків.

ОСОБА_3, не погодившись із рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року, звернулась із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просила скасувати його та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2016 року.

В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, суд не з'ясував фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі ЦПК України 2004 року)). Апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин належні норми матеріального права, зокрема статті 22, 1192, 1194 ЦК України.

Заявник не погоджується з оцінкою доказів судом апеляційної інстанції, оскільки судом під час їх дослідження порушено норми процесуального права, зокрема частину другу статті 303 ЦПК України 2004 року. Та обставина, що до акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25 серпня 2015 року №1/2508 не надано фінансово-розрахункового документа на підтвердження оплати вартості наданих послуг фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7.) у розмірі 89 467, 00 грн за проведення ремонту автомобіля позивача, не свідчить про необґрунтованість та неправильність цього акта.

Відповідно до пункту 7 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014 року №165, документом, що підтверджує надання послуги є акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту.

Між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7 не укладався окремий договір про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту транспортного засобу, а тому акт наданих послуг є за природою таким договором, в якому сторони погодили всі його істотні умови.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі ЦПК України)) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає, а тому касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 червня 2015 року в с. Демидів Вишгородського району Київської області з вини ОСОБА_4, який керував автомобілем марки «ВАЗ 21101», днз НОМЕР_1, вчинено дорожньо-транспортну пригоду, а саме зіткнення із автомобілем марки «Субару», днз НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, після чого автомобіль «Субару» здійснив зіткнення з автомобілем марки «Тойота Кемрі», днз НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_3, у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА», яким виплачено позивачу 50 000, 00 грн страхового відшкодування у межах страхового ліміту згідно зі страховим актом та відповідно до страхового полісу АІ/1874663 від 28 липня 2014 року.

Відповідно до висновку спеціаліста за результатами проведення автотоварознавчого експертного дослідження від 16 липня 2015 року № 75/07-1, виконаного за заявою позивача, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу марки «Тойота Кемрі», днз НОМЕР_3, ОСОБА_3 складає 163 578, 63 грн. Автотоварознавчим дослідженням № АА4071ІТ-17.07./5, складеним провідним спеціалістом ТОВ «Гарант АСІСТАНС» 17 липня 2015 року, визначено, що матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Тойота Кемрі», днз НОМЕР_3, у результаті його пошкодження при ДТП, складає 53 453, 69 грн.

Згідно з актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25 серпня 2015 року № 1/2508 ФОП ОСОБА_7 виконані роботи з ремонту автомобіля «Тойота Кемрі», днз НОМЕР_3. Вартість робіт (послуг), використаних матеріалів та запчастин становить 89 467, 00 грн.

При визначенні розміру шкоди суд першої інстанції визнав обгрунтованим акт здачі-прийняття робіт від 25 серпня 2015 року № 1/2508, відповідно до якого проведено відновлювальний ремонт автомобіля «Тойота Кемрі».

Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що суд першої інстанції відхилив висновок спеціаліста за результатами проведення автотоварознавчого експертного дослідження від 16 липня 2015 року №75/07-1 та автотоварознавче дослідження № АА4071ІТ-17.07./5. Втім, відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дав невірну оцінку зазначеному акту, згідно з яким вартість робіт (послуг), використаних матеріалів та запчастин з ремонту автомобіля «Тойота Кемрі», днз НОМЕР_3, склала 89 467, 00 грн.

Ухвала Апеляційного суду Київської області від 08 червня 2016 року про витребування від ОСОБА_3 фінансово-розрахункового документа, який підтверджує факт розрахунку позивача з ФОП ОСОБА_7 за ремонт автомобіля «Тойота Кемрі», днз НОМЕР_3, на суму 89 467, 00 грн згідно з актом від 25 серпня 2015 року №1/2508 не виконана, фінансово-розрахунковий документ на підтвердження сплати ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_7 грошових коштів у сумі 89 467, 00 грн за проведення ремонту автомобіля не надано. Інших доказів на підтвердження витрат позивача на ремонт автомобіля також не представлено.

Апеляційний суд зробив висновок, що позивачем у встановленому законом порядоку не доведено розмір реальних збитків, а саме розмір витрат, понесених на ремонт автомобіля. З таким висновком Верховний Суд не погодився.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 7 розділу 5 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014 року № 165, документами, що підтверджують надання послуги, є: акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб).

Верховним Судом враховано, що ФОП ОСОБА_7 платником єдиного податку 3 групи, а тому відповідно до пункту 6 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» має право не видавати розрахунковий документ під час надання послуг у разі неперевищення обсягу доходу у календарному році понад 1 000 000, 00 грн. Відповідно до наведеної норми права реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами-підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій.

Відповідно до пункту 296.10 статті 296 Податкового кодексу України реєстратори розрахункових операцій не застосовуються платниками єдиного податку: першої групи; другої і третьої груп (фізичні особи-підприємці) незалежно від обраного виду діяльності, обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 1 000 000, 00 грн. У разі перевищення в календарному році обсягу доходу понад 1 000 000, 00 грн застосування реєстратора розрахункових операцій для такого платника єдиного податку є обов'язковим. Застосування реєстратора розрахункових операцій розпочинається з першого числа першого місяця кварталу, наступного за виникненням такого перевищення, та продовжується у всіх наступних податкових періодах протягом реєстрації суб'єкта господарювання як платника єдиного податку.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок щодо оцінки обставин у справі, вважаючи, що докази на підтвердження сплати ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_7 грошових коштів в сумі 89 467, 00 грн за проведення ремонту автомобіля відсутні.

Верховний Суд виходить з того, що хоча акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) не є за своєю природою розрахунковим документом, втім містить вичерпну інформацію про виконані ремонтні роботи, відомості про вартість цих робіт, а також використаних матеріалів та запчастин під час ремонту транспортного засобу. Позивач звернувся до суду з метою стягнення з відповідача грошових коштів для відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля. Відсутність розрахункового документа за відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов'язку та відшкодування реальних витрат відповідно до статті 22 ЦК України.

Верховний Суд у такому висновку виходить із аналізу частин першої та другої статті 22 ЦПК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому.

Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року №61-1836св17. Верховним Судом не встановлено підстав для відступу від зазначених правових позицій.

З огляду на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, а отже, рішення Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року підлягає скасуванню судом касаційної інстанції, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2016 року - залишенню в силі.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з висновку суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 1 362, 95 грн, суд вирішив задовольнити її касаційну скаргу, а отже, за правилами статті 141 ЦПК України сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 389, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 06 липня 2016 року скасувати.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 1 362, 95 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик