Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 461/4899/16-ц

провадження № 61-23св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах ОленаФедорівна, ОСОБА_5, орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 3 квітня 2017 року в складі судді Мисько Х. М. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року у складі суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О. Ф., ОСОБА_5, орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 була інвалідом першої групи по зору та потребувала сторонньої допомоги, у зв'язку з чим розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 20 березня 2002 року її піклувальником та опікуном належного їй майна призначено ОСОБА_5, який є сином позивача та внуком спадкодавця. Разом з тим державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О. Ф. 18 травня 2009 року посвідчено заповіт ОСОБА_6, який було укладено без згоди піклувальника, відповідно до умов якого остання заповіла ОСОБА_3 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 Спірний правочин вчинено шляхом обману, всупереч волі спадкодавця, вона не розуміла значення своїх дій, оскільки у зв'язку з хворобою не могла прочитати заповіт. Крім того, заповіт вчинено з порушенням його форми та порядку посвідчення.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати недійним заповіт ОСОБА_6 від 18 травня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О. Ф.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 квітня 2017 року позов задоволено. Встановлено нікчемність заповіту ОСОБА_6 від 18 травня 2009 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О. Ф.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Піклувальник ОСОБА_6 - ОСОБА_5 був відсутній при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту, тому останній не зміг з'ясувати, чи мало місце зловживання з боку третіх осіб, при укладенні такого правочину.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оспорюваний заповіт не посвідчений нотаріусом, особу спадкодавця встановлено на підставі посвідчення інваліда, а тому такий правочин є нікчемним.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний заповіт підписаний нотаріусом та скріплений гербовою печаткою, вчинений відповідно до Закону України «Про нотаріат». Позивачем надано лише копію оскаржуваного заповіту, який може відрізнятися від оригіналу, який судами не досліджено. Крім того, судами не витребувано та не досліджено спадкову справу з метою встановлення дійсних обставин справи. Разом з тим у Єдиному спадковому реєстрі України зареєстровано спірний заповіт, а тому вказана нотаріальна дія була вчинена. У матеріалах справи відсутні докази, що спадкоємець була недієздатною чи обмежено дієздатною, а тому відсутні підстави вважати, що заповіт вчинений поза її волею.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони у справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми спадкодавця ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини подали заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті своєї матері: позивач - про прийняття спадщини за законом, а відповідач - про прийняття спадщини за заповітом.

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована з 24 грудня 1971 року по день смерті у квартирі АДРЕСА_2 В указаній квартирі був зареєстрований та проживав внук спадкодавця ОСОБА_5, а також з 2004 року проживала дочка спадкодавця ОСОБА_2 без реєстрації, що підтверджується актом комунального підприємства «Снопківське» Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 29 липня 2016 року.

Державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О. Ф. посвідчено та зареєстровано заповіт від 18 травня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла належні їй на праві власності 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_3

У зв'язку з тим, що ОСОБА_7 не могла сама прочитати текст заповіту та підписати його, заповіт був посвідчений у присутності свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та підписаний на прохання заповідача ОСОБА_10 Заповіт уголос прочитано заповідачу до його підписання присутніми свідками.

Установлено, що за життя ОСОБА_6 була визнана інвалідом першої групи по зору.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 20 березня 2002 року ОСОБА_5 призначено піклувальником над ОСОБА_6 та опікуном належного їй майна.

Частинами першою та третьою статті 37 ЦК України визначено, що над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування. Правочини щодо розпорядження майном та інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника.

За змістом статей 32, 69 ЦК України на вчинення особою, цивільна дієздатність якої обмежена, правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

Статтею 223 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім'ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов'язаний утримувати.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимоги про визнання правочину недійсним на підставі статей 221-223 ЦК України можуть заявлятися як батьками (усиновлювачами), опікуном чи піклувальником, а також бабою і дідом (частина друга статті 258 Сімейного кодексу України), так і будь-якою заінтересованою особою, а також самою неповнолітньою особою або особою, цивільна дієздатність якої обмежена.

Установлено, що посвідчення заповіту відбулося без згоди піклувальника. Позивач по справі - дочка спадкодавця стверджувала про порушення її прав під час укладення заповіту, як члена сім'ї спадкодавця, з якою вона спільно проживала з 2004 року.

Судами не перевірено, чи було порушено права позивача під час укладення спірного правочину, як члена сім'ї спадкодавця, чи не скасовано обмежену дієздатність ОСОБА_6 на час вчинення заповіту.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Разом з тим, встановивши нікчемність правочину, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що недійсність заповіту з тих підстав, що він вчинений без згоди піклувальника, прямо не встановлена законом, отже, він не може вважатися нікчемним.

Позивач заперечує його дійсність у зв'язку з тим, що він був вчинений без згоди заінтересованої особи, якою є позивач - дочка спадкодавця, яка проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю, піклувалась і доглядала за спадкодавцем з 2004 року.

Отже, вказаний правочин є оспорюваним і може бути визнаний недійсним за наявності правових підстав для цього за позовом піклувальника чи члена сім'ї спадкодавця, якою є позивач у справі, на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

За таких обставин суди не дослідили зібрані у справі докази, не встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення справи, не надали належної оцінки поданим позивачем доказам у їх сукупності та дійшли помилкового висновку про нікчемність оспорюваного заповіту в межах заявлених вимог.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 3 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І. М.Фаловська

С. П.Штелик