Номер провадження: 22-ц/785/2377/18
Номер справи місцевого суду: 509/1030/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області, про визнання права власності на рухоме майно,

встановила:

27 березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області про визнання права власності на рухоме майно.

14 липня 2017 року позивач уточнив позовні вимоги і відповідачем зазначив ОСОБА_5, а Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області - третьою особою. В позові позивач ОСОБА_3 також просив визнати за ним право власності на рухоме майно, а саме на автомобіль марки «Ауді А-4», легковий універсал, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1.

В обґрунтування позову зазначив, що 18 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_5 в м. Луцьк був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, відповідно до якого позивач отримав у власність автомобіль марки «Ауді А-4», що підтверджується розпискою ОСОБА_5

Однак, оформлення угоди було відкладено у зв'язку із невідкладною закордонною поїздкою ОСОБА_5, проте, в подальшому, з невідомих для позивача причин ОСОБА_5 не вийшов на контакт в обумовлений термін для оформлення угоди, чим порушив права позивача.

З наведених підстав позивач просив суд визнати за ним право власності на вищевказаний автомобіль.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на транспортний засіб марки «Ауді А- 4», легковий універсал, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, колір чорний.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.10.2015 року ТЗ марки «Ауді А-4», 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 був вилучений у водія ОСОБА_3 з підробленими номерами НОМЕР_3, що підтверджується ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.07.2016 року № 509/2544/16-к (а.с.6-7).

В той же день, СВ Овідіопольського РВ ГУНП України в Одеській області розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002577 від 07.10.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

Постановою Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 13.07.2016 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - за відсутності складу кримінального правопорушення.

Згідно наявної бази НАІС, державні номери НОМЕР_3 видані на ТЗ марки «Ауді А-4», кузов НОМЕР_4, тобто зовсім на інший автомобіль.

В свою чергу, автомобіль «Ауді А-4», 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 не значиться зареєстрованим на території України, відомості про розмитнення даного ТЗ в базі НАІС відсутні.

З урахуванням зазначеного, в рамках розгляду звернення на адресу Одеської митниці ДФС та голові ДФС були направлені запити щодо факту переміщення даного ТЗ через митний кордон, та правовий статус перебування його на території України, вих. № 31/15-553 від 06.02.2017 та № 31/15-554 від 06.02.2017, відповідно.

Із відповіді Одеської митниці ДФС (вх. №862 від 16.02.2017) вбачається, що, автомобіль марки «Ауді А-4», 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 було тимчасово ввезено на митну територію України 07.07.2011 в зоні діяльності Львівської митниці; в ЦБД ЄАІС органів ДФС відсутня інформація про факт митного оформлення ТЗ в будь-якому митному режимі.

17.02.2017було надіслано запит до Львівської митниці ДФС для уточнення інформації щодо ввезення ТЗ (вих. № 31/15-812).

24.02.2017на адресу РСЦ МВС в Одеській області з Львівської митниці ДФС надійшла відповідь (вхід. № 1063), згідно якої в базах даних АСМО «Інспектор» ТЗ марки «Ауді А-4», 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ввезено на митну територію України через митний пост «Краковець» 07.07.2011 смугою руху «зелений коридор» громадянином ОСОБА_6 з Німеччини. Інформація щодо режиму ввезення ТЗ відсутня по технічним причинам (а.с.10-13).

Таким чином, вищевказаний транспортний засіб тимчасово ввезений на територію України, для потреб особистого користування без відповідного наміру його розмитнення для легалізації на території України, без сплати державного мита та інших обов'язкових платежів для його реєстрації на території України,

Крім того, у позивача ОСОБА_3 взагалі відсутній правовстановлюючий документ на вказаний транспортний засіб, який би свідчив про належність цього транспортного засобу тій чи іншій особі.

Як зазначив у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_5 не має ніякого відношення до вищевказаного транспортного засобу, оскільки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на його ім'я є підробленим.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що він є добросовісним покупцем транспортного засобу, а тому має право на його реєстрацію і використання його на території України.

Однак, такі вимоги позивача є хибними і такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» № 3353-ХІІ від 30.06.1993 р. з відповідними змінами та доповненнями, порядок державної реєстрації та облік транспортних засобів установлюється Кабінетом Міністрів України.

Однак, в порушення п.п. 7, 8 Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, позивач не перереєстрував спірний транспортний засіб на себе, що могло б свідчити про набуття ним права власності. Даною постановою передбачена письмова форма договору купівлі-продажу автомобілів, а також те, що перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

З цих підстав, відповідач ОСОБА_5 не є належним продавцем спірного автомобіля, а тому позивач ОСОБА_3 не може бути його добросовісним набувачем.

Зазначені обставини спростовують доводи ОСОБА_3 про те, що він є належним власником спірного автомобіля і суд не має підстав для відмови йому в реєстрації цього автомобіля і користування ним за належністю.

При цьому слід зазначити, що ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2016 року була скасована узвала слідчого судді від 08 жовтня 2016 року, в частині накладення арешту на транспортний засіб марки «Ауді А-4», 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1.

В подальшому автомобіль повернутий позивачу ОСОБА_3 і перебуває у нього, що підтверджено ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.

Однак зазначені обставини не дають підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на цей автомобіль, його реєстрації та використання за належністю, оскільки як було зазначено вище, він переміщений на територію України, без права легалізації і постановки на облік.

Що стосується наданої позивачем розписки про передачу ним грошової суми відповідачу, то її не можна вважати договором купівлі-продажу спірного автомобіля, оскільки в судовому засіданні не встановлено будь-яких об'єктивних причин, що ускладнювали чи робили б неможливим укладення між сторонами такого договору до звернення позивача до суду з даним позовом та перереєстрації права власності на автомобіль в органах МВС.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_5 не має ніякого відношення до спірного автомобіля, то і вищевказана розписка не може підміняти письмового договору купівлі-продажу, яка окрім іншого, не містить ознак такого договору.

Сама по собі наявність розписки, не підтверджує перехід права власності на автомобіль від відповідача до позивача, оскільки законодавством визначено виключний перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, а тому вказані документи, без дотримання обов'язкового порядку щодо відчуження транспортного засобу відповідно до статті 58 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не можуть вважатись належними доказами, так як суперечать вимогам чинного законодавства, яке встановлює особливий порядок укладання договорів щодо транспортних засобів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що передача позивачем відповідачу коштів за розпискою не свідчить про укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобілю, що не потягло настання правового наслідку у вигляді переходу права власності на спірний автомобіль, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та винести постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області, про визнання права власності на рухоме майно.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що позивач ОСОБА_3 є інвалідом 1 групи, колегія суддів вважає за необхідне судовий збір у сумі 704 грн., який був сплачений Регіональним сервісним центром МВС України в Одеській області при поданні апеляційної скарги, компенсувати останньому за рахунок державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року скасувати.

Прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області, про визнання права власності на рухоме майно.

Судовий збір у сумі 704 грн. (сімсот чотири гривні) компенсувати Регіональному сервісному центру МВС України в Одеській області за рахунок державного бюджету України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 12.03.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко