Номер провадження: 22-ц/785/591/18
Номер справи місцевого суду: 511/273/17
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2018 року м. Одеса

Справа № 511/273/17

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_4,на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Іванова О.В. 05 липня 2017 року в м. Роздільна Одеської області,

встановила:

У серпні 2017 р. публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4: 1) заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.07.2010 р. на загальну суму - 26 191,26 грн., з яких: - заборгованість за кредитом - 4 940,00 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 19 527,87 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) -1 223,39 грн.; 2) судові витрати у розмірі - 1 600,00 грн..

Позовна заява мотивована тим, що 19.07.2010 р. між сторонами був укладений кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі - 8 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою - 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник порушив зобов'язання за кредитним договором з повернення кредиту, сплаті процентів. Станом на 31.12.2016 р. виникла заборгованість у вищевказаному розмірі.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.07.2016 р. (у повному рішенні вказано дату його ухвалення - 06.07.2017р., що не відповідає змісту довідки суду (а. с. 60), вступній та резолютивній частинам рішення (а. с. 61)), у складі головуючого судді Іванова О.В., позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації - АДРЕСА_1, ІПН - НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, МФО 305299, код ЄДРПОУ - 14360570, р/р № 3111): 1) заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.07.2010 року в розмірі - 26 191,26 грн., яка складається з: - 4 940,00 грн. - заборгованість за кредитом; - 19 527,87 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 1 223,39 грн. - штраф (процентна складова); 2) відшкодування витрат по сплаті судового збору в розмірі - 1 600,00 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.07.2010 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі - 8 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписавши заяву-анкету ОСОБА_4 підтвердила, що їй відомі положення, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку. Доказів, що підпис в анкеті-заяві від 19.07.2010 р. належить не відповідачу, а іншій особі не надано.

Оскільки, позичальника було ідентифіковано 19.07.2010 р., то при випуску картки 14.08.2014 р. підписання нової анкети не було потрібно. Отримання картки позичальником підтверджується фотографуванням клієнта з карткою. Доказів, що на фото зображена не відповідачка, а інша особа не надано.

При підписанні Анкети-Заяви від 19.07.2010 р. відповідачка ОСОБА_6 особисто вказала номер мобільного телефону - (НОМЕР_2), правильність номеру вона засвідчила власним підписом в Анкеті-Заяві. На вказаний номер мобільного надсилались смс - повідомлення по всім операціям по картці, як зняття грошових коштів, так і поповнення.

Про втрату картки ОСОБА_6 не заявляла, грошові кошти знімалися у відділенні банку. Особа, яка знімала кошти мала в наявності платіжну карту і знала ПІН - код властивий даній картці, а згідно п. 1.1.1.106 УІП PIN - код відомий лише держателю карти та необхідний для здійснення операцій з платіжною карткою. Доказів звернення відповідачки до Банку із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень відповідачки про втрату карти не надано. Не надано доказів здійснення операцій за платіжною карткою працівником Банку.

Строк звернення до суду Банком не пропущено, оскільки строк дії виданої ОСОБА_4 картки № НОМЕР_3 - до 31.07.2017 р. (а. с. 61 - 64 зворотня сторона).

ОСОБА_5, представник ОСОБА_4,в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про повну відмову в задоволенні позову Банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує на те, що заяву-анкету та кредитний договір позичальник не підписувала, суд не призначив експертизу. Заява про розгляд справи за його відсутності написана на прохання судді. Гроші зняті з картки внаслідок шахрайських дій працівника Банку ОСОБА_7.

Сторони у судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Письмового відзиву/заперечень на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час розгляду справи апеляційним судом, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позову Банку. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 509, 525, 526, 1054 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.07.2010 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі - 8 000,00грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Укладення договору відбулося внаслідок підписання заяви-анкети від 19.07.2010 р. (а. с. 5 - 5 зворотня сторона) про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, видачі картки, отримання грошей. Підписавши заяву-анкету ОСОБА_4 підтвердила, що їй відомі положення, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку.

Відповідно до ст. ст. 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

14.08.2014 р. позичальнику була вдруге видана картка № НОМЕР_3 зі строком дії до - 31.07.2017 р. (а. с. 59), ліміт було встановлено у розмірі - 4 940,00 грн., гроші були зняті з рахунку, що підтверджується випискою з карткового рахунку (а. с. 57 - 58 зворотня сторона).

Позичальник порушила зобов'язання за кредитним договором з повернення кредиту, сплаті процентів за користування грошима, пені тощо. У зв'язку з цим станом на 31.12.2016 р. виникла заборгованість на загальну суму - 26 191,26 грн., з яких: - заборгованість за кредитом - 4 940,00 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 19 527,87 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) -1 223,39 грн.. Розмір заборгованості підтверджено наявним у справі розрахунком (а. с. 4 - 4 зворотня сторона).

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки беззаперечно встановлено, що наданий кредит відповідачка не повернула, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості.

Апелянт не надав доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду першої інстанції.

Доводи апелянта щодо не підписання позичальником заяви-анкети та кредитного договору спростовуються вищевказаною дослідженою колегією суддів заявою-анкетою (а. с. 5 - 5 зворотня сторона), довідкою про видачу картки (а. с. 59). Крім того, під час видачі картки позичальника було ідентифіковано, про свідчить надана Банком фотографія позичальника разом з карткою (а. с. 56).Доказів, що підпис на заяві-анкеті належить іншій особі, а не ОСОБА_4 не надано.

Щодо доводів апелянта про те, що суд не призначив почеркознавчу експертизу колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Виходячи з принципу змагальності, суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, у тому числі приймати рішення про призначення експертизи без відповідного клопотання учасника справи. Перелік випадків обов'язкового призначення експертизи передбачений ст. 145 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення. Почеркознавча експертиза до цього переліку не входить.

Доводи апелянта про те, що гроші зняті з картки внаслідок шахрайських дій працівника Банку ОСОБА_7 не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не приймаються до уваги колегією суддів.

Доводи апелянта про те, що заява про розгляд справи за його відсутності написана на прохання судді не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до загальних положень процесуального законодавства особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається своїми правами. Крім того, ці обставини не призвели до неправильного вирішення справи.

Розрахунок заборгованості колегією суддів перевірений, визнаний правильним. Доводів щодо неправильності визначення розміру заборгованості апеляційна скарга не містить. Свого варіанту розрахунку заборгованості апелянт не надав

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_5, представника ОСОБА_4,є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_5, представника ОСОБА_4, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_4,- залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 06 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 березня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова