Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у.№ 325/219/17
провадження № 22-ц/778/278/18
головуючий у 1-й інстанції: Діденко Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В.
Онищенко Е.А.
секретарСеменчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 03 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з Міністерства оборони України суму моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що з 16.10.1983 року по 18.11.1987 року він проходив військову службу у Демократичній республіці Афганістан та приймав участь у бойових діях у складі військової частини НОМЕР_1 . У 1986 році при виконанні військового обов`язку він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення правої верхньої та правої нижньої кінцівок, контузію головного мозку, що підтверджено медичними висновками. Через отримані поранення він був змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди. В результаті отриманих травм у нього розвинулись захворювання, наслідки яких турбують його і сьогодні, а саме невроз, головні болі, запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам`яті, зниження слуху, порушення сну, загальний озноб, різку безпричинну слабкість, постійне погіршення працездатності. У зв`язку з травмою, отриманою під час захисту Вітчизни, який він здійснював за призовом, а не за контрактом, у нього порушився нормальний життєвий стан, що пов`язано з наслідками хвороб, він не має можливості працювати, оскільки не може без сторонньої допомоги пересуватись на велику відстань, не може матеріально забезпечити свою родину. Позивач змушений витрачати багато коштів на ліки, оскільки у видачі безкоштовних ліків йому відмовляють. За результатами медичних оглядів позивачу була встановлена третя група інвалідності, яка безпосередньо пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Також позивач має статус інвалід війни. Вважає, що держава Україна, як правонаступник УССР, в особі уповноваженого органу Міністерства оборони України, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України, зобов`язана відшкодувати йому моральну шкоду, в розмірі 100 000 грн., виходячи з тривалості та глибини душевних страждань та чисельністю негативних наслідків від отриманих поранень.

Ухвалою суду першої інстанції від 11.05.2017 року в якості співвідповідача залучено Державну казначейську службу України.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 03 серпня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 25 000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Міністерства Оборони України подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерство оборони України підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової служби, та наслідки такої хвороби спричинили позивачеві втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживаннях та хвилюваннях), душевних стражданнях, оскільки тривале лікування позначилося на здоров`ї позивача.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що з 16.10.1983 року по 18.11.1987 року позивач проходив військову службу у Демократичній республіці Афганістан та приймав участь у бойових діях у складі військової частини НОМЕР_1 , та в результаті чого отримав множинні вогнепальні осколкові поранення, контузію головного мозку, що потягло за собою моральні страждання.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Однак задовольняючи частково позов, суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що на час проходження позивачем військової служби у період з 16.10.1983 року по 18.11.1987 року не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Однак суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1987 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1983-1987 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період 16.10.1983 року по 18.11.1987 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у аналогічній справі №332/3368/16-ц, провадження №61-143св17.

Оскільки допущені судоми порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з зазначених підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства Оборони України задовольнити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 03 серпня 2017 року скасувати та прийняти постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 березня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: