Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/5315/17Головуючий у 1-й інстанції Ярошенко А.Г.
Пр. № 22-ц/778/1041/18Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суду Запорізької області у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ:

11 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини з дня подання позову;

- стягнути аліменти з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача і на її утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів до виповнення 3-х років дочки, а саме до 05 травня 2019 року.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що сторони перебувають у шлюбі з 2011 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги не надає, у звязку з чим позивач звертається до суду із вищезазначеним позовом.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року (а.с. 70-71) позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 11.09.2017 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 75-76) просив рішення суду першої інстанції змінити, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/6 частини (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття; в іншій частині позовних вимог відмовити.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 09 січня 2018 року (а.с. 85), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (а.с.87).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач ОСОБА_3 поштою подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (а.с. 92-121).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодилась, зокрема в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення аліментів на її утримання, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Таким чином, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, який фактично оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог позивача.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 180, 181, 182, 183 СК України, ст. ст. 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із того, що позов із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (20 листопада 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємій частині відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони перебувають фактичних шлюбних відносинах. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4), яка проживає із позивачем та перебуває на її утриманні (а.с.5). Відповідач мешкає окремо від дитини, матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає.

На підставі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 183 ч. 1 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із ст. 182 ч. 2 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на дитину, суд першої інстанції правильно вважав, що слід приймати до уваги: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У той же час розмір аліментів не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу.

Тому, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, враховуючи відповідно до вимог ст.ст. 180, 184 СК України, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд першої інстанції правильно вважав, що у цій справі слід стягнути з відповідача на користь позивача саме розмір аліментів на дитину, про який просила у своєму позові позивач, зокрема у вигляді 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 11.09.2017 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену в його запереченнях на позов позивача у цій справі (а.с.24-25), яку він та його представник вважали такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, має правовий статус дитини в силу вимог ст. 6 СК України до досягнення нею повноліття, і відповідач ОСОБА_2, як батько цієї дитини, який мешкає окремо від дитини, зобовязаний утримувати цю дитину в силу вимог ст. 180 СК України до досягнення нею повноліття.

Розмір аліментів на дитину, стягнутий судом першої інстанції оскаржуємим рішенням суду з відповідача на користь позивача у вигляді 1/4 частина заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, є обґрунтованим, забезпечує права та інтереси дитини і не порушує прав відповідача.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що інших дітей у відповідача на час розгляду цієї справи судом першої інстанції немає.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсмутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав належних допустимих доказів того, що його мати ОСОБА_5, потребує матеріальної та сторонньої допомоги (відповідна довідка лікарні, МСЕК тощо), оскільки ОСОБА_5 не має пенсії чи розмір останньої є незначною (довідка УПФУ тощо) чи що у неї немає інших дітей, родичів та інш., які мають надавати чи надають допомогу в силу вимог закону.

Сам по собі факт того, що мати відповідача є пенсіонером та особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_4, в силу якого хворіє (а.с. 28-29, 43-55), не свідчить про те, що мати відповідача потребує матеріального та стороннього догляду відповідача і що останній його надає своїй матері саме у тому розмірі, який відповідач зазначає у своїх запереченнях на позов позивача у цій справі.

Тобто, відповідач не надав суду у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів того, що він надає матеріальної допомоги, як син, своїй матері, більше, ніж позивач ОСОБА_3 надає матеріальної допомоги своїм батькам: матері ОСОБА_6, яка є інвалідом ІІІ групи, батькові ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, який страждає на онкологічне захворювання (а.с.97-100).

У тому числі не можна вважати належними допустимими доказами на підтвердження факту утримання матері відповідачем надані останнім суду першої інстанції копії матеріалів до його заперечень на позов позивача у цій справі (а.с. 43-68) на придбання ліків без зазначення прізвища набувача, оскільки останні не містять прізвища відповідача ОСОБА_2 на підтвердження оплати їх саме останнім або взагалі не зазначено ПІБ платника, щодо квитанцій по оплаті комунальних послуг, то в останніх зазначено виключно прізвище матері відповідача ОСОБА_5

В силу вимог ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою… Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Позивач ОСОБА_3 взагалі мала право в силу вимог ст. 183 ч. 5 СК України, як той із батьків…, разом з яким проживає дитина, на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача, як батька, у розмірі на одну дитину однієї четверті…заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідач працює, має дохід (а.с.26), хронічних захворювань не має.

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивачем було подано позов до суду у цій справі 11.09.2017 року (а.с. 1).

Саме з цієї дати суд першої інстанції й стягнув з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини, що відповідає вимогам ст. 191СК України.

Належні, допустимі докази того, що відповідач у добровільному порядку сплачував аліменти на користь позивача на утримання дитини після 11.09.2017 року у цій справі відсутні.

Надані відповідачем у суді першої інстанції до його заперечень на позов позивача у цій справі копії чеків на підтвердження придбання памперсів, продуктів харчування ліків для дитини (а.с. 31-41) правильно не були прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки вони датовані або до подачі позову позивачем у цій справі (11.09.2017 року), або не містять прізвища платника (саме відповідача чи взагалі).

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідач ОСОБА_2 не надав апеляційному суду доказів передбачених ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, є надані апеляційному суду позивачем ОСОБА_3 до її відзиву у цій справі матеріали, зокрема: копія свідоцтва про розірвання шлюбу сторін від 25.10.2007 року (а.с. 94), копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 від 12.06.1992 року (а.с. 95), копії документів на підтвердження того, що мати позивача ОСОБА_6 є інвалідом ІІІ групи, батько позивача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, страждає на онкологічне захворювання (а.с.97-100), копії документів на підтвердження того, що дитина ОСОБА_4 страждає на уроджену плоско-вальгусну деформацію стоп 1-2 ступенів, вірусну деформацію гомілок (потребує постійних фізичних процедур), захворювання повязані з ураженням центральної нервової системи, дитині робляться щеплення за графіком (а.с. 101-108, 117-120), позивач також несе витрати на оплату житлово - комунальних послуг (а.с. 109-116), в частині, які датовані датою до ухвалення оскаржуємого рішення суду першої інстанції у цій справі 20 листопада 2017 року.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції має досліджувати докази, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Будь-які описки в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції у цій справі не можуть бути підставою для скасування останнього апеляційним судом в незмінній частині, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі або ж його зміні.

Крім того, встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок держави будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору, сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду (а.с. 74).

Оскільки, встановлено, що позивач ОСОБА_3 звільнена від сплати судових витрат у цій справі в силу вимог закону.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне розяснити особам, які беруть участь у справі, що у подальшому особи, які беруть участь у цій справі, окремо від цієї справи не позбавлені права вирішувати питання про зміну розміру (збільшення або зменшення тощо ) аліментів на утримання дитини.

Керуючись ст. 58-61, 212-214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюються з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 16 березня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_8ОСОБА_9