Справа № 466/7306/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/7027/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м.Львів

Апеляційний суд Львівської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова у складі судді Білінської Г.Б. від 22 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "ВТБ Банк" про визнання кредитного договору, договорів іпотеки недійсними та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до Шевченківського районного суду м.Львова , в якому просила визнати недійсним кредитний договір №10.25/07-КД від 27.06.2007 року, укладений між ОСОБА_2та ПАТ «ВТБ Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22 вересня 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу. Вказує, що рішення суду прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, та порушенням норм процесуального права. Щодо порушень судом норм процесуального права, зазначає, що її не було повідомлено про час, дату та місце слухання справи а також суд не розглянув її клопотання про забезпечення доказів, шляхом витребування у ПАТ «ВТБ Банк» доказів. Судом не було взято до уваги що умови договору є несправедливими, що в супереч п.п.3.6 п.3 Постанови НБУ №168 від 10.07.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банк стягнув додаткову комісію в розмірі 1% від суми кредиту. Також вказує, що порушення банком вимог законодавства сприяли введенню відповідача в оману щодо реальних умов кредитного договору, що зумовило помилкову оцінку споживачем собівартості таких правовідносин та сприяло укладення ним шкідливого для його інтересів правочину. Судом не надано правової оцінки вимогам скаржника а доводи відповідача були непереконливими та не підтвердженими доказами.

Просить рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 вересня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що 27.06.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» (перейменовано в ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_2, було укладено кредитний договір № 10.25/07-КД, згідно якого банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 240 000 дол. США. строком користування до 26 червня 2014 року із сплатою 13% річних на споживчі цілі.

27 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «ВТБ Банк» було укладено договір поруки №10.25/07-ДП-1.

27 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк» було укладено два договори іпотеки: квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І., за реєстровим №4518 та квартири за адресою АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І., за реєстровим №4515. На вказані квартири 27.06.2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І. накладено арешт.

05 грудня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоди №1 до кредитного договору № 10.25/07-КД, за умовами якого було змінено плату за користування кредитом та встановлено її в розмірі 16,5 % річних, та надано графік погашення кредиту.

В подальшому між ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк» укладалися Договори про внесення змін до кредитного договору № 10.25/07-КД від 27.06.2007 за умовами яких було змінено кінцевий термін повернення кредиту, а саме до 26.06.2016 року, змінено схему погашення кредиту (ануїтентними платежами) тощо.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 районний суд прийшов до висновку що позивачкою пропущений строк позовної давності, передбачений чинним законодавством, зокрема ч.3 ст.258 ЦК України, оскільки з моменту укладення договору пройшло біля 10 років, а з моменту, коли позивачка стала вважати умови договору несправедливими та припинила по ньому виплати пройшло біля шести років.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності ст.257 ЦК України визначено тривалістю 3 роки. Спеціальних строків у кредитному договорі сторони не обговорювали.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг починається зі спливом строку виконання.

Початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право через суд.

Позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

Колегія суддів не бере до уваги твердження апелянта що порушення банком вимог законодавства сприяли введенню її в оману щодо реальних умов кредитного договору, що зумовило помилкову оцінку споживачем собівартості таких правовідносин та сприяло укладення ним шкідливого для його інтересів правочину.

Судом першої інстанції було встановлено з оглянутої у судовому засіданні кредитної справи, що про всі умови договору позивачка знала в момент його підписання у 2007 році , жодних претензій до умов договору не мала, виконувала умови договору до 2011 року, тим самим висловлюючи свою згоду.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» через використання нечесної підприємницької практики наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

З врахуванням того, що в момент укладення спірного кредитного договору з яким погодився позивач та протягом тривалого часу сплачував кошти, судова колегія прийшла до висновку, що з сторони банку для позивача було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту, а отже не встановлено нечесної підприємницької практики банку, що ввела позивача в оману.

Таким чином на момент укладення зазначених оспорюваних договорів, сторонами були дотримані всі необхідні умови дійсності укладених правочинів, відсутні загальні, передбачені ст.203 ЦК України, та спеціальні (передбачені галузевим законодавством) підстави для визнання зазначеного договору внедійсним, права ОСОБА_2 як споживача, при укладенні та виконанні оспорюваних договірних зобовязань порушені не були, а відтак- позовні вимоги безпідставні.

Колегія суддів також не бере до уваги покликання в апеляційній скарзі, що у кредитному договорі та додатках до нього відсутні відомості щодо реальної відсоткової ставки по кредиту, детального розпису загальної вартості кредиту, графку погашення кредиту, немає умов , які п.3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року визнані обов`язковими.

Згідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до п.3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 Правил вбачається, кредитний договір повинен містити графіки платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Слід зазначити, що згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

З моменту укладення договору, а саме 27 червня 2007 року ОСОБА_2 не відкликала свою згоду на отримання кредиту.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Колегією суддів встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Отже апелянт не довів наявності умов для визнання такого договору недійсним, а тому судова колегія прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, що підписуючи Кредитний договір позивач ознайомлювалася з його змістом та умовами, у відповідності до погоджених умов сплачувала кошти на погашення кредиту починаючи з 2007 року у відповідності до розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, яі мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.03.2018 року.

Головуючий

Судді