Постанова

Іменем України

01 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/12303/16-ц

провадження № 61-467св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на рішення Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Мараєвої Н. С., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М. від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 03 квітня 2014 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір. Позов ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що у пункті 9 кредитного договору сторонами було визначено, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні вказаного кредитного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у Постійному діючому Третейському суді при Асоціації «Українська спілка правників» у відповідності з його регламентом. Проте вказаний пункт договору суперечить ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач була ознайомлена з умовами договору і підписала його, відтак підстав для визнання пункту 9 вказаного договору немає.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 9 кредитного договору від 03 квітня 2014 року № 331514798, укладеного між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»).

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що кредитний договір було укладено зі споживачем банківських послуг, предметом спору були правовідносини із питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту, а на час укладення між сторонами спору кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, та дійшов обґрунтованого висновку, що третейське застереження, яке викладене в пункті 9 кредитного договору суперечить вимогам закону і є недійсним.

У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга від ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, у якій заявник посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушеннянорм процесуального права, просив суд скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що третейська угода, викладена у пункті 9 кредитного договору за своїм «буквальним» змістом не суперечить пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейську суди», адже сама зазначена третейська угода містить в собі відповідне застереження: «крім спорів щодо захисту прав споживачів». Таким чином апляційний суд постановив судове рішення, яке не відповідає нормам матеріального права, а саме, частині першій статті 203, частині першій статті 215 ЦК України; частині першій статті 6 Закону України «Про третейські суди».

У лютому 2018 року від ОСОБА_5 до Верховного Суду надійшов відзив на вищевказану касаційну скаргу, у якому остання просить залишити касаційну скаргу без задволення, а рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним та обгрунтованим, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року до Верховного Суду передана вказана цивільна справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що 03 квітня 2014 року сторони уклали кредитний договір, у якому міститься третейське застереження щодо розгляду спорів третейським судом.

Так, відповідно до пункту 9 договору всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або в зв'язку з ним (у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним), крім спорів щодо захисту прав споживачів, підлягають вирішенню в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Українська спілка правників» відповідно з його регламентом.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже на час укладання кредитного договору (03 квітня 2014 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що на час укладення між сторонами спору кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, та ураховуючи ту обставину, що предметом спору є правовідносини із питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту, дійшов обґрунтованого висновку, що третейське застереження, яке викладене у пункті 9 кредитного договору суперечить вимогам закону і є недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалили законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-64цс15 від 20 травня 2015 року.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є Червинська
В. М. Коротун
В. П. Курило