АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 602/439/17Головуючий у 1-й інстанції Костів Л.І.
Провадження № 22-ц/789/170/18 Доповідач - Загорський О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ткач З. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - представника Державного вищого

навчального закладу "Тернопільський державний

медичний університет імені ОСОБА_1

Міністерства охорони здоров'я України" Молень

ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

Анатоліївни - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 602/439/17 за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 15 листопада 2017 року, ухвалене суддею Костів Л.І., повний текст якого складено 15 листопада 2017 року, у справі за позовом Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" до ОСОБА_3 про стягнення коштів за навчання,-

ВСТАНОВИВ:

15.06.2017 року Державний вищий навчальний заклад "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" (далі Університет) звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що підставі рішення приймальної комісії від 31.07.2008 року ОСОБА_3 було зараховано студентом першого курсу медичного факультету Університету.

У зв'язку із зарахуванням відповідача на навчання за державним замовленням, то 01.09.2008 року між Університетом та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №25, відповідно до умов якої ОСОБА_3 зобов'язалася прибути після закінчення навчання на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови працювати за призначенням - відшкодувати навчальному закладу відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання.

У червні 2014 року ОСОБА_3А закінчила навчальний заклад та отримала направлення на роботу в Лановецьку центральну районну комунальну лікарню Департаменту охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації на посаду лікаря з медицини невідкладних станів.

Із пропозицією щодо працевлаштування відповідач була ознайомлена та згідна, про що свідчать її підписи в Обліковій картці випускника Університету та Картці працевлаштування випускника.

Направлення на роботу №94 було вручено ОСОБА_3 особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2014 року.

ОСОБА_3А проходила інтернатуру в КЗТОР «ЦЕМД та МК» на посаді лікаря-інтерна з 01 серпня 2014 року, звідки відповідача 31.01.2016 року було звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку навчання в інтернатурі за спеціальністю «Медицина невідкладних станів».

Після закінчення навчання в інтернатурі ОСОБА_3 відмовилась від працевлаштування за місцем направлення про що свідчить акт про відмову від працевлаштування лікаря-інтерна від 05.02.2016 року.

Вказане свідчить про не виконання ОСОБА_3 умов укладеної угоди, що тягне за собою обов'язок відшкодувати вартість навчання та компенсувати витрати.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 15 листопада 2017 року в задоволенні позову Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними, оскільки не існує законних підстав, які б зобов'язали його відшкодувати вартість навчання.

В апеляційній скарзі Університет просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не було враховано і застосовано норми частини третьої статті 5 ЦК України, а тому суд дійшов помилкового висновку про те, що норма Закону (частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року), на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду вже не була чинною.

Також не погоджується з висновком суду про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за № 246/2686 (зокрема, пункту 21), як такого що суперечить статтям 43, 53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту».

Вказує, що висновок суду першої інстанції про неможливість застосування положень ЦК України щодо відповідальності відповідача за невиконання договірних зобов'язань є помилковими, оскільки саме такі положення мають регулювати правовідносини сторін справи.

В судовому засіданні представник університету апеляційну скаргу підтримала і навела доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечила і вказала, що угода, укладена між позивачем та відповідачем, передбачає лише обов'язок останнього відшкодувати вартість навчання у разі відмови їхати за призначенням, та не передбачає обов'язок відповідача щодо відшкодування вартості навчання за невиконання обов'язку передбаченого угодою в частині відпрацювання не менше трьох років, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача вартості навчання

Вважає, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та є порушенням права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними, оскільки не існує законних підстав, які б зобов'язали його відшкодувати вартість навчання.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.06.2008 року ОСОБА_3 звернулася до ректора Університету із заявою про допуск її до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету університету.

У заяві відповідачка зобов'язалася в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання (а.с. 9).

Наказом №94 (д) по Університету від 31.07.2008 року ОСОБА_3 зараховано студентом першого курсу медичного факультету (а.с. 10).

01.09.2008 року сторони уклали Типову угоду №25 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобов'язується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. Студент зобов'язується прибути після закінчення навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання (а.с. 11).

Згідно протоколу від 16.01.2014 року засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Університет (медичний факультет 2014 рік випуску), ОСОБА_3 направлена на роботу в Лановецьку ЦРКЛ Департаменту охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації на посаду лікаря медицини невідкладних станів. Дата прибуття 01.08. 2014 року (а.с. 13-17).

Як вбачається з витягу з Наказу №106 (ДМ) ректора Університету від 26.06.2014 року, на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії ОСОБА_3 присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом (а.с. 28).

02.07.2014 року ОСОБА_3А отримала направлення №94 на роботу в Лановецьку ЦРКЛ Департаменту охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації на посаду лікаря медицини невідкладних станів, що підтверджується її підписом в Журналі обліку направлень на роботу випускників освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст за 2014 рік (а.с. 25-27).

Згідно Довідки №28, виданої директором-головним лікарем Комунального закладу Тернопільської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 17.03.2017 року, ОСОБА_3 проходила інтернатуру в КЗТОР «ЦЕМД та МК» на посаді лікаря-інтерна з 01.08.2014 року на підставі наказу №126 від 01.08.2014 року та звільнена у зв'язку з закінченням строку проходження інтернатури та відмовою працевлаштовуватися на посаду лікаря з медицини невідкладних станів (а.с. 29).

Відповідно до витягу з наказу №12, виданого 01.02.2016 року директором-головним лікарем Комунального закладу Тернопільської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», ОСОБА_3- лікаря-інтерна, з 31.01.2016 року звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку навчання в інтернатурі за спеціальністю «Медицина невідкладних станів» на підставі заяви ОСОБА_3 (а.с. 31-32).

Як вбачається з Акту про відмову працевлаштуватися лікаря-інтерна,- 05.02.2016 року з'явилася лікар-інтерн ОСОБА_3, яка була направлена на працевлаштування в комунальний заклад Тернопільської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастрофи». ОСОБА_3 відмовилась написати заяву про переведення з лікаря-інтерна на лікаря з медицини невідкладних станів з 01.02.2016 року (а.с. 33).

Розрахунком фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року вказано, що вартість навчання відповідача становить 75581,89 грн (а.с. 35).

Згідно довідки про доходи №07/1450, від 14.03.2017 року, виданої Університетом, за період навчання в університеті з серпня 2008 року по червень 2014 року відповідачу було нараховано та виплачено стипендію - 55043,01 грн (а.с. 36-37).

17.03.2017 року і 24.03.2017 року Університет надсилав ОСОБА_3 вимоги про виконання зобов'язань (а.с. 38-41)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах законодавства України про освіту, чинного, на час звернення до суду.

ОСОБА_3 погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

З урахуванням вказаного, матеріалів справи, встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди від 01.09.2008 року в частині її зобов'язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу.

Вказане спростовує доводи представника відповідача, що угода не передбачає обов'язок відповідача щодо відшкодування вартості навчання за невиконання обов'язку передбаченого угодою в частині відпрацювання не менше трьох років за направленням.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин учасників справи, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме:

-випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу;

-незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням;

-у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати,

- визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (що була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 25 від 01 вересня 2008 року), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року №77/96, пунктом 14 постанови КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 25 від 01 вересня 2008 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року, № 367.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і у усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії (п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01 листопада 1996 року, № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).

Частиною третьою статті 8 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Відповідно до статті 150 Конституції України, виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України, як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 постанови КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992, оскільки вирішення питання про їхню конституційність є юрисдикцією Конституційного Суду України.

Крім вказаного, суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на статтю 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, пунктом 2 якої передбачено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов'язкову працю.

Однак суд не надав належного аналізу положенням вищевказаної статті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в ракурсі укладеної між сторонами угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 25 від 01 вересня 2008 року.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, виконання сторонами укладеної між ними угоди не може бути порушенням ст. 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і не є присилуванням до виконання примусової чи обов'язкової праці.

Вищевказане спростовує доводи представника відповідача в цій частині.

З урахуванням викладеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 МОЗ України» підлягає задоволенню.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає зокрема і висновку Верховного Суду викладеному в постанові від 23 січня 2018 року у справі №607/9099/15-ц.

Згідно ч.6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Крім того, крім коштів затрачених на навчання - 130624,90 грн з ОСОБА_3 на користь ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 МОЗ України», відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, слід стягнути 1959,37 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, 2155,31 грн. сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги, що в сумі становить 4114, 68 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" задовольнити.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 15 листопада 2017 року скасувати.

Позов Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" до ОСОБА_3 про стягнення коштів за навчання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" - 130624 (сто тридцять тисяч шістсот двадцять чотири) грн 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_1 Міністерства охорони здоров'я України" 4114 (чотири тисячі сто чотирнадцять) грн 68 коп, сплаченого позивачем судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 березня 2018 року.

Головуючий

Судді: