Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
є.у.№ 336/2367/17
провадження № 22-ц/778/283/18
головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А.
Крилової О.В.
секретарСеменчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, ухвалене в місті Запоріжжі 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 30.10.1954 р. по 02.03.1981 р. В період з 23.08.1962 р. по 30.03.1964 р. приймав участь у бойових діях на острові Куба.

Під час виконання інтернаціонального обов'язку на території острова Куба, позивач отримав закриту черепно-мозкову травму і травму шийного відділу хребта. Після звільнення з військової служби ОСОБА_5 впродовж тривалого часу турбували болі в області серця, підвищення артеріального тиску, запаморочення, болі у поперековому та шийному відділах хребта, порушення сну.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані позивачем травми і захворювання пов»язані з виконанням обов'язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов'язку.

16.12.2008 р. за результатами огляду МСЕК позивачу було первинно та безстроково встановлено ІІ групу інвалідності, причиною інвалідності стали захворювання, пов'язані з виконанням обов'язку військової служби при виконанні інтернаціонального обов'язку. ОСОБА_5 було встановлено протипоказання до тяжкої фізичної праці та психо-емоційні навантаження, рекомендовано диспансерний нагляд та лікування у лікарів кардіолога, невропатолога, стаціонарне лікування 1-2 рази на рік, санаторно-курортне лікування.

Після встановлення другої групи інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні.

У зв'язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров'я. Звичні життєві зв'язки позивача порушені, адже він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. З урахуванням того, що інвалідність ОСОБА_5 встановлена безстроково, МСЕК вже не передбачає повного відновлення його здоров'я. Негативні наслідки травм позивач буде відчувати все життя.

Посилаючись на ці обставини, з підстав визначених ст.ст. 16, 23, 170, 1167 ЦК України, ст. 17 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач просив суд стягнути з Міністерства оборони України у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено що з 23.08.1962 р. по 30.03.1964 р. позивач приймав участь у бойових діях на острові Куба (а.с.10), де отримав закриту черепно-мозкову травму і травму шийного відділу хребта.

Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані позивачем травми і захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов'язку (а.с.12).

16.12.2008 р. за результатами огляду МСЕК позивачу було первинно та безстроково встановлено ІІ групу інвалідності, причиною інвалідності стали захворювання, пов»язані з виконанням обов'язку військової служби при виконанні інтернаціонального обов»язку. ОСОБА_5 було встановлено протипоказання до тяжкої фізичної праці та психо-емоційні навантаження, рекомендовано диспансерний нагляд та лікування у лікарів кардіолога, невропатолога, стаціонарне лікування 1-2 рази на рік, санаторно-курортне лікування (а.с.13).

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Застосовуючи вказані норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції посилався на те, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке пов'язане із проходження військової служби в період з 30.10.1954 р. по 02.03.1981 р. В період з 23.08.1962 р. по 30.03.1964 р. приймав участь у бойових діях на острові Куба.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов'язків на острові Куба у період з 23.08.1962 р. по 30.03.1964 р., тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у аналогічній справі №332/3368/16-ц, провадження №61-143св17.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 березня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: