Постанова

Іменем України

05 березня 2018 року

м. Київ

справа № 462/3416/16-ц

провадження № 61-9753св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левик Я. А., Шандра М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просила зобов'язати відповідача демонтувати самочинно влаштовану веранду розміром 01,30х04,00м на площі балкону загального користування, дві самочинно влаштовані камери відеоспостереження на фасадній стіні балкону загального користування, біля самочинно влаштованої веранди та на сходовій клітці, відновити дверний проріз у квартиру № 3 зі сторони сходової клітки, демонтувати плити пінопласту в коридорі загального користування на стіні зі сторони квартири № 3 і привести планування квартири АДРЕСА_1 до попереднього стану.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 самочинно вчинила вказане будівництво, внаслідок чого зменшилась площа коридору загального користування.

Відповідно до п. 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 28 березня 2016 року № 167 «Про самочинне будівництво, здійснене ОСОБА_4.» відповідача зобов'язано демонтувати самочинно влаштовано веранду розміром 01,30х04,00м на площі балкону загального користування, дві камери відеоспостереження на фасадній стіні балкону загального користування, відновити дверний проріз у квартиру і привести планування квартири АДРЕСА_1 до попереднього стану.

ОСОБА_4 самочинно здійсненого будівництва не демонтувала, а тому позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року у складі головуючого судді Ліуша А. І. позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 демонтувати самочинно влаштовану веранду розміром 01,30х04,00м на площі балкону загального користування, дві самочинно влаштовані камери відеоспостереження на фасадній стіні балкону загального користування, біля самочинно влаштованої веранди у будинку АДРЕСА_1 та на сходовій клітці, відновити дверний проріз в квартиру № 3 зі сторони сходової клітки, демонтувати плити пінопласту в коридорі загального користування на стіні зі сторони квартири № 3 і привести планування квартири АДРЕСА_1 до попереднього стану. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що ОСОБА_4 самочинно, з порушенням будівельних норм, без погодженої у встановленому законом порядку дозвільної документації, вчинила вказані дії.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про зобов`язання ОСОБА_9 демонтувати дві самочинно влаштовані камери відеоспостереження на сходовій клітці та на фасадній стіні балкону загального користування біля самочинно влаштованої веранди у будинку АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що встановлення камер відеоспостереження не можна вважати ні реконструкцією, ні капітальним ремонтом житлового будинку.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_4, подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Львівської області 08 серпня 2017 року в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що дії відповідача щодо встановлення веранди та закриття дверного прорізу зі сторони сходової клітки не відносяться до перепланування жилого приміщення або до його капітального ремонту. Крім того, позивачем не додані належні докази на підтвердження того, що відповідачка самовільно, незаконно, з порушенням прав саме Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради вчинила вищевказані дії.

19 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4

Відповідно до Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 28 березня 2016 року № 167 «Про самочинне будівництво, здійснене ОСОБА_4.» відповідача зобов'язано демонтувати самочинно влаштовану веранду розміром 01,30х04,00м на площі балкону загального користування, дві самочинно влаштовані камери відеоспостереження на фасадній стіні балкону загального користування, біля самочинно влаштованої веранди у будинку АДРЕСА_1 та на сходовій клітці, відновити дверний проріз в квартиру № 3 зі сторони сходової клітки, демонтувати плити пінопласту в коридорі загального користування на стіні зі сторони квартири № 3 і привести планування квартири АДРЕСА_1 до попереднього стану.

Як убачається з наявного у справі акту та попереджень Львівського комунального підприємства «Граніт» у добровільному порядку ОСОБА_4 розпорядження не виконано, самочинне будівництво не демонтоване.

Таким чином, правильним є висновок суду про те, що ОСОБА_4 дозволу на перепланування квартири і необхідних узгоджень не отримувала, самочинно влаштувала веранду, закрила дверний проріз у квартиру, а тому наявні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що встановлення камер відеоспостереження відноситься до будівельних робіт по переобладнанню чи переплануванню жилих приміщень та порушує права позивача. Отже, суд апеляційної інстанції правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині демонтування двох самочинно влаштованих камер відеоспостереження.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не додані належні докази на підтвердження того, що відповідачка самовільно, незаконно, з порушенням прав саме Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради вчинила вищевказані дії, колегія суддів відхиляє.

Власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Відповідного дозволу на перепланування квартири відповідачем суду не надано.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат