Постанова

Іменем України

05 березня 2018 року

м. Київ

справа № 522/8585/15-ц

провадження № 61-8971св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева Галина Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Чернявської Л. М. від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сегеди С. М., Погорєлової С. О. від 08 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пашичева ГалинаЛеонідівна, про визнання фіктивним правочином.

Позовна заява мотивована тим, що він не одержував від ОСОБА_5 кошти за договором позики, укладеним 24 січня 2013 року, у сумі 70 тис. грн цей договір було укладено з метою стягнення ОСОБА_5 указаної суми коштів із страхової компанії.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 ввела його та нотаріуса в оману, зазначивши, що дійсно передала кошти, уточнивши позовні вимоги, просив з огляду на положення статті 234 ЦК України визнати фіктивним правочином договір позики, укладений 24 січня 2013 року між ним та ОСОБА_5

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обставини, на які посилається ОСОБА_4., не свідчать про те, що договір позики був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки діями обох сторін.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ознаки фіктивності спірного правочину відсутні.

У грудні 2016 року ОСОБА_4. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій під час розгляду та вирішення справи не було враховано покази свідка ОСОБА_7, які стосуються фактів проживання сторін однією сім'єю без шлюбу на момент укладення спірного правочину, що свідчить про наявність умислу в обох сторін на укладення договору позики без наміру створення правових наслідків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу, в яких зазначено про те, що вони з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу не проживали, про що й зазначено у спірному договорі позики. Просить оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г. Л. (а. с. 4, 4 зворот).

Пунктом 1 вказаного договору визначено, що позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальника до 24 липня 2013 року грошові кошти у розмірі 70 тис. грн. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

Крім того, судами встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, борг у тому числі за спірним договором позики від 24 січня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г. Л., у розмірі 70 тис. грн (а. с. 88).

Частиною третьою статті 61 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, у редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з нотаріально посвідченими заявами від 24 січня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на момент підписання договору позики від 24 січня 2013 року були неодружені та однією сім'єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживали (а. с. 46, 46 зворот).

За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За вимогами статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Таким чином, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, що рішенням суду стягнуто кошти з позивача на користь ОСОБА_5, зокрема й за спірним договором позики, частину з яких ОСОБА_4 уже повернуто відповідачу, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фіктивності договору позики, зокрема, його головної ознаки - відсутності наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором позики, так як подальші дії сторін правочину свідчать про його виконання.

При цьому, судами правильно відкинуті посилання ОСОБА_4 на введення його в оману з боку відповідача як на підставу вказаного позову, оскільки вимог з цього приводу (стаття 230 ЦК України) ним заявлено не було.

Що стосується доводів касаційної скарги про неврахування показів свідка ОСОБА_7, то судами попередніх інстанцій зроблені законні та обґрунтовані висновки у цій частині, з огляду на те, що цей свідок не був присутній під час укладення між сторонами спірного правочину, при цьому факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу не встановлений у передбаченому законом порядку і сам по собі не може бути доказом фіктивності договору.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О.В. Білоконь

С. Ф. Хопта