Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 433/1148/17
Провадження № 22ц/782/82/18
ПОСТАНОВА
Справа № 433/1148/17
Провадження № 22ц/782/82/18
22 березня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Коротенка Є.В., Луганської В.М.,
за участю секретаря: Перишкіна Т.М.,
учасники справи:
відповідач - приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в порядку спрощеного провадження з викликом учасників справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 21 листопада 2017 року у складі судді Суського О.І. в смт. Троїцьк Луганської області,
за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання дійсним,
в с т а н о в и в:
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання дійсним, в обґрунтування якої зазначила, що 21 жовтня 2014 року між нею та ОСОБА_4 в присутності свідків та приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, передана на умовах довічного утримання. Однак вказаний договір не був посвідчений нотаріально у звязку із проведенням антитерористичної операції на момент його укладення на території м. Луганськ та припиненням доступу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а саме: Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У звязку із неможливістю посвідчити договір нотаріально приватний нотаріус ОСОБА_3 21 жовтня 2014 року видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. 19 листопада 2014 року ОСОБА_4 померла.
Позивач просив суд визнати договір довічного утримання, укладений 21 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 дійсним.
Від відповідача заперечень на позовну заяву не надходило.
Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 21 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання дійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Троїцького районного суду Луганської області від 21 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне зясування обставин справи, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано, що позивач разом з ОСОБА_4 звертались до нотаріуса та у його присутності підписували договір довічного утримання, однак не було можливості у сторін нотаріально посвідчити вказаний договір, оскільки на час звернення користувачам міста Луганськ було тимчасово припинено доступ до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а саме: Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» № 953/5 від 17 червня 2014 року, про що приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 21 жовтня 2014 року.

В установлений ухвалою Апеляційного суду Луганської області строк для надання відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надійшло відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач всудове засідання не зявилася, про час і місце повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, повістку-виклик отримала 02 березня 2018 року та надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, шляхом повідомлення на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет у відповідності до вимог ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції».

Апеляційний суд вважає можливим на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України, яка передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 03.10.2017 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що за умовами договору довічного утримання від 21 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, остання передала у власність позивачу належну їй на праві приватної власності квартиру № 7, яка знаходиться за адресою: провулок Гражданскій, буд. 14, м. Луганськ, ОСОБА_2 зобовязалась довічно утримувати ОСОБА_4

Згідно пункту 11 вказаного договору, останній набирає чинності з моменту його підписання і підлягає обовязковому посвідченню та державній реєстрації у встановленому чинним законодавством порядку у строк, коли такі дії можливо буде здійснити на території місця укладення даного договору.

ОСОБА_4 відмовлено у посвідченні договору довічного утримання у звязку з тим, що користувачам міста Луганська було тимчасово припинено доступ до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а саме: Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що свідчить копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 21 жовтня 2014 року, видана приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3

ОСОБА_4 померла 19 листопада 2014 року у м. Луганськ, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 21 листопада 2014 року, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем на підтвердження ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору довічного утримання не було надано жодного належного та допустимого доказу, навпаки, було надане підтвердження про звернення останньої до нотаріуса, у звязку з чим відсутні підстави для визнання дійсним договору довічного утримання на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, але з інших підстав.

Так, у порушення вимог ст. ст. 263-264 ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, та виходячи з предмету та підстав позову, суд першої інстанції не з'ясував усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для справи, зокрема, не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, та щодо залучення їх до участі у справі, та чи є приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 належним відповідачем у справі.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

В пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Із тексту договору довічного утримання від 21 жовтня 2014 року, який позивач просить визнати дійсним вбачається, що він укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за умовами якого відчужувач передає у власність позивачу належну їй на праві приватної власності квартиру № 7, яка знаходиться за адресою: провулок Гражданскій, буд. 14, м. Луганськ, а ОСОБА_2 зобовязується довічно утримувати ОСОБА_4.

Отже, сторонами договору довічного утримання від 21 жовтня 2014 року, який позивач просить визнати дійсним, є ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 119 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Аналогічні положення передбачені в ст. 175 ЦПК України в редакції закону від 03 жовтня 2017 року.

Звертаючись до суду із указаним позовом, позивач зазначив в якості відповідача - приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

Проте, цивільно-правовий спір щодо визнання дійсним договору довічного утримання виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 померла 19 листопада 2014 року у м. Луганськ, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть від 21 листопада 2014 року, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції.

Згідно ст.ст.1220,1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, а місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У відповідності зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Слід зазначити, що відповідачами у цій справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 33 ЦПК України, в редакції яка діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 51 ЦПК в редакції закону від 03 жовтня 2017 року, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до відповідача, який не повинен відповідати за позовом, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів, або замінювати первісного відповідача належним відповідачем, та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, не сприяв всебічному та повному зясуванню обставин справи, зокрема не перевірив наявність або відсутність спадкової справи стосовно померлої ОСОБА_4, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі їх прав, щодо можливості залучення до участі у справі належного відповідача, а оскільки приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 не є стороною правочину,то є неналежним відповідачем, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи, та ухвалив передчасне рішення з порушенням норм процесуального права.

Апеляційним судом, з метою повного зясування обставин, розгляд справи призначався у відкритому судовому засіданні з обовязковою явкою позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою.

У судове засідання, призначене на 22 березня 2018 року позивач не зявився, належним чином був повідомлений, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем клопотань про витребування доказів для зясування обставин щодо кола спадкоємців, які прийняли спадщину після померлої ОСОБА_4, не заявлялося, а суд апеляційної інстанції з власної ініціативи витребувати докази не може.

Оскільки позивач заявив позов до приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3, яка є неналежним відповідачем, а суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу не може усунути порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті, у задоволенні такого позову слід відмовити з цих підстав, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи належного відповідача.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати у відповідності до ст. 376 ЦПК України та ухвалити по справі нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання договору довічного утримання дійсним за необґрунтованістю. При скасуванні рішення суду з зазначених підстав апеляційний суд вважає також недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом до належного відповідача.

Керуючись, ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 383,384 ЦПК України, Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 21 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання дійсним відмовити за необґрунтованістю.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: