Постанова

Іменем України

26 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 640/6145/16-ц

провадження № 61-3316 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6;

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9;

представники ОСОБА_7, ОСОБА_8: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - на ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі судді Хорошевського О. М. від 8 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки.

Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2007 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 32 500 доларів США, які останній зобов'язався повертати частинами до 23 лютого 2008 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між ним та ОСОБА_9 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався відповідати солідарно з позичальником за невиконання боргових зобов'язань. Крім того, 23 березня 2007 року між ним та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого остання на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором позики, передала в іпотеку належну їй праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання за договором позики не виконував, борг не повернув. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року, що набрало законної сили, стягнуто за період з 27 жовтня 2010 року по 5 лютого 2015 року солідарно з позичальника та поручителя проценти за користуванням позикою, три проценти річних за прострочення грошового зобов'язання, неустойку, а також у рахунок задоволення вимог за договором позики звернуто стягнення на предмет іпотеки. Зазначене рішення суду відповідачами не виконане.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просив суд стягнути за період з 5 лютого 2014 року по 5 квітня 2016 року солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 проценти за користуванням позикою, три проценти річних за прострочення грошового зобов'язання, неустойку відповідно до умов договору позики.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова у складі судді Попраса В. О. від 17 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 23 березня 2007 року за період з 5 лютого 2014 року по 5 квітня 2016 року у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних у сумі еквівалентній 13 705 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 17 червня 2016 року становить 341 318 грн 12 коп., а також визначену договором позики неустойку у розмірі 395 тис. грн, а всього стягнуто 736 818 грн 12 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7, як позичальник, та ОСОБА_9,як поручитель, свої зобов'язання за договором позики та договором поруки не виконали. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року, що набрало законної сили, про стягнення з них у солідарному порядку за період з 27 жовтня 2010 року по 5 лютого 2015 року процентів за користуванням позикою, трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки не виконали. У зв'язку із цим з божників підлягає стягненню заборгованість за договором позики за період з 5 лютого 2014 року по 5 квітня 2016 року у вигляді процентів за користування коштами, трьох процентів річних, а також неустойка згідно умов договору позики.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - у жовтні 2017 року звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - на рішення суду першої інстанції відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що апеляційна скарга подана після закінчення строку апеляційного оскарження, установленого частиною другою статті 294 ЦПК України (2004 року). Підстави для поновлення пропущеного процесуального строку суд визнав неповажними та запропонував вказати інші підстави для поновлення строку. Заявник зазначив ті ж самі підстави, які були визнанні неповажними.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно частини першої статті 294 ЦПК України (2004 року) особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, а не з дня коли заявнику стало відомо про ухвалення судового рішення. ОСОБА_7 та його представник не були присутні під час проголошення заочного рішення суду першої інстанції, а копію цього рішення отримали лише 5 жовтня 2017 року, отже строк на апеляційне оскарження не пропущено.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України (2004 року) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини першої статті 73, частини третьої статті 294 ЦПК України (2004 року) апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

Судом установлено, що 12 жовтня 2017 року представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - звернувся з апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 червня 2016 року, тобто з пропуском майже рік і шість місяців встановленого законодавством процесуального строку апеляційного оскарження.

Судом також установлено, що 6 червня 2017 року представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - звертався із заявою про перегляд заочного рішення суду першої інстанції, до якої було долучено копію оскаржуваного рішення суду від 17 червня 2016 року, яка ухвалою районного суду від 21 червня 2017 року була повернута заявнику, так як було ухвалено не заочне рішення суду (а. с. 111).

Крім того, 21 червня 2017 року представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - звертався до суду із заявою про перегляд рішення суду першої інстанції у зв'язку з нововиявленими обставинами, до якої також додавалась копія оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яка ухвалою районного суду від 23 серпня 2017 року за заявою заявника було залишено без розгляду (а. с. 175).

Встановивши наведені обставини, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - було залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків, а саме звернутися до суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, навівши інші поважні причини для поновлення цього строку та подавши відповідні докази, а також сплатити за подання апеляційної скарги судовий збір.

5 грудня 2017 року до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - про поновлення процесуального строку на звернення з апеляційною скаргою та наведено відповідні доводи, які судом вже були визнані неповажними.

Апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк апеляційного оскарження, проте у разі не наведення заявником поважних причин пропущення цього строку, у суду відсутні на це процесуальні повноваження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Таким чином, апеляційний суд на підставі вищевказаних положень процесуального законодавства дійшов правильного висновку про те, що заявником подана апеляційна скарга після значного закінчення процесуального строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, а порушене ним клопотання про поновлення цього строку із зазначенням підстав для його поновлення, суд обґрунтовано визнав неповажним, оскільки відповідачі та їх представник знали про існування рішення суду першої інстанції, отримали копії судового рішення, надавали їх до суду при оскарженні рішення суду, яке заявник вважав заочним, та при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами й мали можливість його оскаржити до апеляційного суду у встановлений законом строк.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України (2004 року) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - на висновків суду не спростовують, на його законність не впливають.

Отже, судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим й підстав для його скасування немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк