Справа № 310/1632/18
РІШЕННЯ

Іменем України

16 березня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді………….Дністрян О.М.,

при секретарі………………...ОСОБА_1.,

за участю заявниці, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті, заінтересована особа ОСОБА_3 районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_4, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. 28.02.2018 року в м. Донецьк її мати померла. Але даний факт підтверджений документами, які складені без урахування вимог чинного законодавства України. З цих підстав їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть матері ОСОБА_3 районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Просила суд встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка настала 28 лютого 2018 року в м. Донецьк.

В судовому засіданні заявниця заяву підтримала та пояснила, що встановлення факту смерті матері необхідно їй для оформлення спадкових прав. Просила суд задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_3 районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не зявився, надали заяву про розгляд справи без присутності представника відділу, також зазначили, що заперечень проти заяви ОСОБА_5 не мають.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що її мама ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Почала хворіти, в легенях зібралася рідина, її положили у лікарню у м. Донецьку, де вона 28 лютого 2018 року померла. Вона займалася організацією її поховання, похоронили її на цвинтарі Донецьке море.

Суд, вислухавши заявницю, її пояснення як свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті, яке полягає у зясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану, та від оголошення особи померлою.

В свою чергу, вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до п.п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

З матеріалів справи суд встановив, що заявниця ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії ІІ-УР №410438 від 19.03.1960р., свідоцтво про одруження серія ІІІ-НО №499593 від 14.08.1982р.).

28 лютого 2018 року ОСОБА_4 померла в стаціонарі КУ «ЦМКЛ №6 м. Донецька», що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №49 від 01.03.2018р. та довідкою про причини смерті, виданими КУ «Центральна міська клінічна лікарня №6 м. Донецьк», а також показами свідка ОСОБА_2.

13.03.2018р. заявниця звернулася до ОСОБА_3 районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, де їй було відмовлено у реєстрації смерті ОСОБА_4, оскільки заявником предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Враховуючи, що надана заявником довідка про причину смерті та лікарське свідоцтво про смерть не може бути прийнято органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті ОСОБА_4, отримати свідоцтво про смерть матері на бланку українського зразка у м. Донецьк Донецької області в період його тимчасової окупації очевидно не може, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідка.

Відповідно до розяснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом.

За таких обставин, заява ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки вона є громадянкою України, її відносини із померлою громадянкою України ОСОБА_4 підтверджені документами, які є в матеріалах справи.

Таким чином, заявниця не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті своєї матері, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Встановлення факту смерті ОСОБА_4 має для заявниці юридичне значення, так як дозволяє реалізувати свої спадкові права.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 259, 264-265, 315, 316, 317, 354 ЦПК України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», суд

В и р і ш и в :

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті 28 лютого 2018 року громадянки України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження село Григорівка Васильківського району Дніпропетровської області, місце реєстрації Україна, АДРЕСА_1, місце смерті Україна, Донецька область, м. Донецьк, причина смерті атеросклеротична хвороба серця.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_6