Постанова

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 331/3228/16-ц

провадження № 61-5656 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Черняк Ю. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 липня 2016 року у складі судді Федченко І. М. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бондаря М. С., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір шляхом підписання позичальником заяви, яка разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між сторонами кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 2 945 грн. 80 коп. зі сплатою 25,08 % річних на строк 24 місяці. Проте свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків за користування кредитом відповідач не виконував, у зв'язку з чим станом на 25 березня 2016 року виникла заборгованість на загальну суму 43 627 грн. 97 коп. із яких: 959 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом, 10 161 грн. 59 коп. - заборгованість за процентами, 29 953 грн. 58 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 053 грн. 71 коп. - штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 повинен був повернути кредит до 21 серпня 2007 року, свої зобов'язання не виконав, а тому, оскільки сторони у пункті 5.5. кредитного договору від 21 серпня 2005 року погодили збільшити строк позовної давності до 5 років, то банк міг звернутися до суду з вимогами про захист свої прав до 21 серпня 2012 року, а пред'явив позов до суду тільки у квітні 2016 року. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а відповідач заявив про застосування цього строку.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконав узяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте позивач звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, оскільки строк виконання зобов'язання позичальником настав 21 серпня 2007 року, а банк подав до суду позовну заяву 20 квітня 2016 року.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було досліджено та враховано факти переривання строку позовної давності, оскільки відбувалося часткове погашення заборгованості боржником 6 травня 2011 року на суму 500 грн., 18 грудня 2012 року на суму 251 грн. та 11 січня 2013 року на суму 200 грн. Таким чином, строк позовної давності переривався та з урахування останньої сплати за кредитом позивач звернувся до суду в межах обумовленого сторонами п'ятирічного строку позовної давності. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-249цс15 від 2 грудня 2015 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої та апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими.

В обґрунтування запереченьвказав, що перебіг строку позовної давності не переривався, оскільки він не здійснював часткового погашення кредиту, а банк не надав суду належних доказів протилежнго. Посилаючись на положення статті 266 ЦК України, вважає, що оскільки строк позовної давності сплинув до основної вимоги - погашення кредитної заборгованості, то позовна давність спливла і до усіх додаткових вимог банку.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 21 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір шляхом підписання позичальником заяви, яка разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між сторонами кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 2 945 грн. 80 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість станом на 25 березня 2016 року на загальну суму 43 627 грн. 97 коп. із яких: 959 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом, 10 161 грн. 59 коп. - заборгованість за процентами, 29 953 грн. 58 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 053 грн. 71 коп. - штраф (процентна складова).

Залишаючи без змін рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 липня 2016 року, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено, апеляційний суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки строк виконання зобов'язання позичальником настав 21 серпня 2007 року, а банк звернувся до суду з позовом 20 квітня 2016 року.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судами правильно встановлено, що відповідно до п.5.5 «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Строк виконання кредитного договору від 21 серпня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», настав 21 серпня 2007 року, а банк звернувся до суду з позовом 20 квітня 2016 року.

Проте частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що ОСОБА_2 частково погашав заборгованості 6 травня 2011 року на суму 500 грн., 18 грудня 2012 року на суму 251 грн. та 11 січня 2013 року на суму 200 грн.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року належним чином не дослідив вказаних позивачем обставин, не встановив чи мали місце факти переривання строку позовної давності та не навів з цього приводу висновків та мотивів.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк