Справа № 381/426/17 Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/358/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 42 06.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2018 року м. Київ

Справа № 381/426/17

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Олійника В.І.

секретар судового засідання Топольський В.О.

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5 (апелянт)

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Осаулова Н.А., від 08 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права співзабудовника на частину об'єкта незавершеного будівництва та поділ спільного майна подружжя.

Заяву обґрунтовував тим, що він разом з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 1997 року по 23 грудня 2014 рік. За час шлюбу ними було спільно придбано земельну ділянку площею 0,1851 га на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, на яку, відповідач зареєструвала право власності за собою.

На вказаній земельній ділянці ними був побудований житловий будинок площею 75 кв.м господарські будівлі та споруди. Первинна інвентаризація будинку була проведена 16 квітня 2007 року на ім'я відповідача. Будівництво вказаного будинку повністю закінчене, проведені всі комунікації, він повністю придатний для проживання. Однак ОСОБА_5 вказаний будинок не бажає прийняти до експлуатації та оформити на нього право власності, тим самим уникає поділу спільного майна подружжя і тривалий час порушує його право на такий поділ.

Тому, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та, як співзабудовником, право на 9/20 частин збудованого у шлюбі з ОСОБА_5, однак не прийнятого в експлуатацію, спірного житлового будинку, що складаються з кухні 1-2, площею - 15,8 м2.; кімнати 1-3, площею - 17,9 м2, загальна площа яких складає - 33.7 м2 та надвірних будівель: погріб під частиною будівлі «Впід», гараж «В», колодязь питний «к», 1/2 огорожі «№», 1/2 огорожі, воріт, хвіртка «№1».

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2017 року позов задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0.1851 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4, як співзабудовником право на 9/20 частин збудованого у шлюбі з ОСОБА_5, однак не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку по АДРЕСА_2, що складаються з кухні 1-2, площею - 15,8 м2.; кімнати 1-3, площею - 17,9 м2, загальна площа яких складає - 33.7 м2 та вартістю - 112808 грн. та надвірних будівель: погріб під частиною будівлі «Впід», гараж «В», колодязь питний «к», ? огорожі «№», ? огорожі, воріт, хвіртка «№1», вартість яких - 89304 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, компенсацію за більшу ідеальну частку в домоволодінні в розмірі 22194 грн та понесені судові витрати.

Відповідач з рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги ОСОБА_4 в частині розподілу будинку в АДРЕСА_2, яким розподілити між ними його з урахуванням вкладу коштів у будівництво кожного, враховуючи проведені нею особисто роботи після розлучення, виділити їй 2/3 частини майна, залишивши позивачу ОСОБА_4 1/3 частину цього майна.

Позивач подав свій відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - в силі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, але частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно положень до ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, наведеним вимогам судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується таке.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 1997 року по 23 грудня 2014 рік.

В період шлюбу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 1998 року придбала земельну ділянку площею 0,1851 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території Червономотовилівської сільської ради, в с. Ч. Мотовилівка Фастівського району та 24 листопада 2016 року отримала на своє ім'я державний акт на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_4, за кадастровим номером НОМЕР_3, зареєстрований в книзі записів реєстрації від 28 вересня 2012 року № 03829.

Зі справи також вбачається, що за висновком ГПВАПБ Фастівського району № 20 від 19 березня 2006 року сторонами на вказаній земельні ділянці був самовільно збудований житловий будинок і літня кухня та запроектовано інші будівлі, що сторонами не заперечувалося.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині поділу земельної ділянки міськрайонний суд виходив з того, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і сторони мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а також на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

З цим висновком місцевого суду колегія суддів погодилася, оскільки, не зважаючи на твердження апелянта, суд першої інстанції в наведеній частині повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задовольнити позов у наведеній частині.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час придбання спірної земельної ділянки) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України 2004 року, чинного на час винесення судового рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч твердженням апелянта, нею, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено перед судом обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень проти позову.

Разом з тим, ухвалюючи рішення в частині визнання за ОСОБА_4, як співзабудовником право на частину збудованого у шлюбі з ОСОБА_5, однак не прийнятого в експлуатацію, спірного житлового будинку суд дійшов висновку, що спірний об'єкт незавершеного будівництва - є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, збудований за спільні кошти подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак з вини відповідача не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється.

Колегія суддів з цим висновком суду не може погодитися.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Такий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року в справі № 6-286цс15.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України 2004 року, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, місцевим судом вказаний Висновок при застосуванні зазначених норм права враховано не було і мотивів за яких суд відступив від цієї правової позиції не наведено.

Натомість місцевим судом в судовому рішенні помилково наведено правову позицію викладену в Постановах Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року, правовідносини в яких є відмінними від даної справи.

Тому, рішення суду в частині визнання за ОСОБА_4, як співзабудовником права на 9/20 частин збудованого у шлюбі з ОСОБА_5, однак не прийнятого в експлуатацію, спірного житлового будинку, що складаються: з кухні 1-2, площею - 15,8 кв.м.; кімнати 1-3, площею - 17,9 м2, загальна площа яких складає - 33,7 м2 вартістю - 112808 грн та надвірних будівель: погріб під частиною будівлі «Впід», гараж «В», колодязь питний «к», 1/2 огорожі «№», 1/2 огорожі, воріт, хвіртка «№1», вартість яких 89304 грн та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за більшу ідеальну частку в домоволодінні в розмірі 22194 грн, а також стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 11063,20 грн слід скасувати. В цій частині слід ухвалити в нове судове рішення про відмову в позові в наведеній частині.

При цьому, через не правильне застосування міськрайонним судом норм матеріального права, колегія суддів вважає за можливе, на підставі ч. 4 ст. 367 ЦПК України вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги носять характер припущення і зводиться до помилкового тлумачення норм права, тому висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм земельного, сімейного, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, в решті судове рішення належить залишити без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2017 року в частині визнання за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, як співзабудовником право на 9/20 частин збудованого у шлюбі з ОСОБА_5, однак не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку по АДРЕСА_2, що складаються з кухні 1-2, площею - 15,8 м2.; кімнати 1-3, площею - 17,9 м2, загальна площа яких складає - 33.7 м2 та вартістю - 112808 грн та надвірних будівель: погріб під частиною будівлі «Впід», гараж «В», колодязь питний «к», 1/2 огорожі «№», 1/2 огорожі, воріт, хвіртка «№1», вартість яких - 89304 грн, стягнення з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 компенсації за більшу ідеальну частку в домоволодінні в розмірі - 22194 (двадцять дві тисячі сто дев'яносто чотири) грн, стягнення з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 понесених судових витрат в розмірі 11063,20 (одинадцять тисяч шістдесят три) грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення. В задоволені позову

в наведеній частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: