Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 554/2542/16-ц

провадження № 61-1207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтава від 12 липня 2016 року у складі судді: Січиокно Т. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року у складі суддів: Акопян В. І., Дорош А. І, Омельченко Л. М.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2016 року у справі № 554/2542/16-ц відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року справу № 554/2542/16-ц призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа: публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що з метою придбання металопластикових вікон у ФОП ОСОБА_2, 15 березня 2014 року, позивач уклала договір-замовлення №130. В цей же день, для оплати вартості товару та послуг зі встановлення металопластикових вікон вона і ПАТ «Альфа банк» уклали кредитний споживчий договір № 401594650 про отримання кредиту у розмірі 16 800 грн. Проте, на час подання позовної заяви відповідач ФОП ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором не виконав. Оскільки протягом 2 років ОСОБА_1 не може отримати замовлені нею вікна, виникла заборгованість по сплаті кредиту, через що банк постійно здійснює тиск на неї, вона знаходиться у стані сильних душевних переживань, депресії, значно погіршився її стан здоров'я. Позивач просила суд розірвати договір-замовлення № 130 від 15 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, стягнути з ФОП ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5 000 грн, 16 800 грн вартості товару, 3 000 грн за послуги адвоката та 387 504 грн, як пеню за невиконання умов договору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач сама порушила виконання зобов'язання. Відповідач доставив вікна за місцем проживання позивачки замовлені нею металопластикові вікна, однак остання відмовилась від їх отримання. Будь-які докази, які б слугували підставою для відшкодування моральної шкоди позивачці, відсутні.

6 грудня 2016 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить рішення Октябрського районного суду міста Полтава від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, проігнорували ряд обставин (вікна їй не доставили, товарно-транспортна накладна складена відповідачем ніяк не підтверджує факт поставки їй товару, ніякого іншого документу надано не було і взагалі вона провела оплату товару).

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі з таких мотивів.

Судами встановлено, що згідно договору від 15 березня 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно якого замовник (ОСОБА_1) доручає виконавцю (ОСОБА_2 В): проведення замірів із складанням відповідного акту, погодження замовлення на виготовлення у виробника за результатами замірів: металопластикові вікна, двері, скло та вироби з нього, комплектуючі деталі, фурнітура і інші супутні товари; поставка товару, демонтаж старих конструкцій. Виконавець зобов'язується передати у власність замовника товар, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах цього договору. Виконавець зобов'язується поставити товар замовнику протягом 40 робочих днів з дати отримання на свій розрахунковий рахунок коштів авансового платежу, зазначеного в п. 4.3 цього договору та провести повний комплекс монтажних робіт товару на об'єкті протягом 40 днів з моменту повної оплати вартості товару. Вартість товару згідно замовлення та специфікації складала 16 800 грн.

Судами встановлено, що 15 березня 2014 року між позивачкою та ПАТ «Альфа-Банком» укладено кредитний договір № 401594650, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 16 800 грн зі сплатою 0,01 % річних. Дата повернення кредиту 17 березня 2016 року. Кредит надавався позичальнику для оплати товарів згідно з переліком. На виконання умов договору представник ФОП ОСОБА_2 зробив заміри вікон в будинку позивачки, склав технічну характеристику та креслення вікон з зазначенням їх розміру та вартості. ОСОБА_1 погодила даний документ, про що свідчить її підпис в графі замовник.

Судами встановлено, що 6 квітня 2014 року відповідач доставив металопластикові вікна за адресою с. Загрунівка вул.Леніна 7, Зіньківського району, Полтавської області, за місцем проживання позивачки, але вона відмовилась від установки вікон.

Відповідно до статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов'язання його сторони набувають обов'язки (а не лише суб'єктивні права), які вони мають виконувати.

Згідно частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Тлумачення частини першої статті 613 ЦК України свідчить, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов'язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов'язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов'язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов'язання.

Згідно частини четвертої статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Аналіз положень частини другої статті 651 ЦК України підтверджує, що істотне порушення договору є підставою для його розірвання лише тоді, коли воно вже відбулося і правом звертатися до суду з вимогою про розірвання договору внаслідок істотного порушення наділена сторона договору, яка його не порушувала. Оскільки в такому разі необхідно враховувати, в першу чергу, розмір збитків, нанесених стороні договору невиконанням або неналежним його виконанням іншою стороною, і порівнянність реальних результатів договірних зобов'язань із тими, які очікувала мати сторона, що звернулася до суду з вимогою про розірвання договору.

Суди встановили, що позивачка ОСОБА_1 відмовилася прийняти належне виконання, яке було запропоноване відповідачем, на виконання зобов'язання, що виникло з договору від 15 березня 2014 року № 130, а тому правильно відмовили в задоволенні позовних вимог про розірвання договору, стягнення грошових коштів, пені та моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

На підставі статей 612, 613, 629, 651 ЦК України, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтава від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. П. Курило

В.І. Крат