Справа № 605/193/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"07" березня 2018 р. Підгаєцький районний суд

Тернопільської області

в складі:

головуючого судді Горуц Р.О.

за участю:

секретаря судового засідання Лежигубської О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в місті Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Петровчиа до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Гнильченська сільська рада Підгаєцького району Тернопільської області, служба у справах дітей Підгаєцької РДА про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Гнильченська сільська рада Підгаєцького району Тернопільської області, служба у справах дітей Підгаєцької РДА про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та з підстав викладених у заяві просить їх задовольнити. Крім того, додав, що він є власником житлового будинку, що в с. Пановичі по вул. Гнильченська, 14 Підгаєцького району Тернопільської області, 1/3 частка якого, до дня смерті його рідного брата, належала йому, а 2/3 частки належало ОСОБА_6 З 2003 року і по 2008 рік відповідач із своїми неповнолітніми дітьми проживала разом із його рідним братом ОСОБА_6 за вищезазначеною адресою. У вказаному будинку відповідач та її діти зареєстровані, проте не проживають у ньому з 2008 року. Наприкінці жовтня 2009 року його рідний брат поїхав проживати до відповідачки в с. Курилівка Волочиського району Хмельницької області, де проживав по день смерті. За життя його брат не визнавав дітей відповідачки своїми. Він будучи власником 1/3 частки житлового будинку, не давав своєї згоди на реєстрацію у ньому відповідачки із її неповнолітніми дітьми.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить у їх задоволенні відмовити з підстав викладених у запереченні на позов. Крім того, додала, що вона з 2003 року по 2009 рік проживала однією сімєю із рідним братом позивача ОСОБА_6 в с. Пановичі Підгаєцького району Тернопільської області, який в жовтні 2009 року приїхав за місцем її проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживав до дня смерті. ЇЇ співмешканець ОСОБА_6 прописав її з дітьми у будинку, що в с. Пановичі, як наймачів, з тою метою, щоб вона отримувала на них допомогу.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Гнильченської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала повністю та вважає, що відповідач не була співжителькою рідного брата позивача ОСОБА_6, а наймачем. У сільській раді дані про те, що відповідач із своїми дітьми є наймачами, записані зі слів ОСОБА_6 Коли відповідач приходила в сільську раду для отримання довідок необхідних для подання в управління праці та соціального захисту населення з метою отримання матеріальної допомоги, як одинока мати, то завжди підтверджувала те, що вона є одинокою матірю і наймачем, а не співмешканкою ОСОБА_6

При реєстрації народження дітей, відповідач заповнювала заяви, що вона є одинокою матірю. Їй нічого не відомо з приводу того, що ОСОБА_3 проживала із ОСОБА_6, як одна сімя.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служби у справах дітей Підгаєцької РДА в судовому засіданні пояснила, що сімя відповідачки знаходилась на обліку, як неблагополучна. ОСОБА_3 вела аморальний спосіб життя, зловживала алкогольними напоями, залишала дітей на співмешканця.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що її чоловік є двоюрідним братом позивача. Відповідач у житловому будинку, що в с. Пановичі по вул. Гнильченська, 14 Підгаєцького району Тернопільської області проживала, як наймач. Після народження другої дитини відповідач в с. Пановичі вже не проживала.

Коли відповідач із дітьми поїхали із зазначеного села, то брат позивача про це навіть не знав, а через декілька місяців до відповідачки поїхав і ОСОБА_6

Рідний брат позивача рідко був у дома, а часто їздив на заробітки. Всі в с. Пановичі знають відповідачку, як одиноку мати. Їй не відомо, як відповідачка проживала із рідним братом позивача, як одна сімя чи як наймач та наймодавець.

Відповідач з своїми дітьми за місцем реєстрації не проживають приблизно 10 років.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона працює бухгалтером у Гнильченській сільській раді Підгаєцького району Тернопільської області. Їй відомо про те, що відповідач була наймачем у будинку ОСОБА_6, який за життя не визнавав своє батьківство стосовно дітей відповідачки. ОСОБА_3 не хотіла, щоб у необхідних їй довідках, які видавались у сільській раді, зазначалось, що вона співжителька ОСОБА_6, так як вона отримувала матеріальну допомогу, як одинока мати. Відповідач в с. Пановичі не проживає вже більше 6 років.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Гнильченської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області, служби у справах дітей Підгаєцької РДА, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Cтаттею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відтак, якщо реєстрація місця проживання іншої особи у житлі власника здійснює перешкоди у вільному володінні, розпорядженні та користуванні своїм житлом, він має право звернутися до суду із позовною заявою про усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 12 серпня 2003 року, позивачу належить 1/3 частка житлового будинку, що в с. Пановичі по вул. Гнильченська, 14 Підгаєцького району Тернопільської області.

Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на спадкове майно за законом, у вигляді 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться в с. Пановичі по вул. Гнильченська, 14 Підгаєцького району Тернопільської області, що належало його рідному братові ОСОБА_6, який помер 11 лютого 2016 року.

На підставі вказаного рішення суду позивач зареєстрував право власності на спадкове майно за законом, у вигляді 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться в с. Пановичі по вул. Гнильченська, 14 Підгаєцького району Тернопільської області, що належало ОСОБА_6, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 березня 2017 року.

Із довідки виданої Волочиською міською радою Волочиської міської обєднаної територіальної громади Волочиського району Хмельницької області за вих.№164 від 31 березня 2016 року, видно, що ОСОБА_6 без реєстрації проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 з жовтня 2009 року.

Відповідач ОСОБА_3 проживає разом із своїми неповнолітніми дітьми в с. Курилівка в будинку по вул. Т.Шевченка, 3а Волочиського району Хмельницької області, який належав померлій ОСОБА_9, за домовленістю із родичами останньої, що вбачається із довідки виданої Волочиською міською обєднаною територіальною громадою за вих.№374 від 25 вересня 2017 року.

Із довідки зареєстрованих у житловому будинку, що в с. Пановичі по вул. Гнильченська, 14 Підгаєцького району, виданої Гнильченською сільською радою Підгаєцького району Тернопільської області за вих.№290 від 09 березня 2016 року та копії будинкової книги, вбачається, що за даною адресою, як наймачі, зареєстровані відповідач з 14 грудня 2004 року, із своїми неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 з 10 грудня 2004 року та ОСОБА_5 з 28 липня 2009 року.

Крім вищезазначеного, той факт, що відповідач із своїми дітьми із 2008 року не проживає за місцем реєстрації, підтверджується комісійними актами обстеження від 03 та 07 квітня 2017 року відповідно за вих.№№359, 363.

За встановлених судом фактичних обставин, а саме, що відповідачка з 2008 року, у тому числі на момент набуття права власності позивачем на житловий будинок у березні 2017 року, на момент звернення до суду з даним позовом у квітні 2017 року у спірному будинку, як член сімї позивача не проживала, а тому спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підставний, а тому підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком, що розташований в с. Пановичі по вул. Гнильченська, 14 Підгаєцького району Тернопільської області шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання

апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області, або через Підгаєцький районний суд Тернопільської області.

Головуючий: ОСОБА_10