Постанова

іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 555/429/16-ц

провадження № 6-1201св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

Олійник А. С. (суддя - доповідач),

Погрібного С. О.,

Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, Друхівська сільська рада Березнівського району Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року у складі судді Мельника В. Я. та на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, Друхівської сільської ради Березнівського району Рівненської області про визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадкове майно, визнання незаконним рішення виконавчого комітету сільської ради, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Позов обгрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 Її батько ОСОБА_8 прийняв спадщину після смерті дружини. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_8 і вона фактично прийняла спадщину після його смерті, але в нотаріальну контору не зверталася, не оформила документи на спадкове майно. Ніхто із спадкоємців першої черги спадщину не прийняв. Після прийняття спадщини вона отримала у володіння будинок АДРЕСА_1. З будинку вона забрала швейну машинку «Зінгер», домашній посуд, ікону, постільну білизну та інші речі побутового вжитку. В будинку зробила ремонт, підтримувала господарство. Через декілька років вона дозволила проживати в будинку своїй племінниці ОСОБА_6

12 квітня 1997 року вона уклала шлюб з громадянином Словаччини і переїхала проживати до чоловіка в м. Кошіце в Словаччину. У 2015 році повернувшись до України, мала намір оформити спадкові права на спадщину, але їй стало відомо, що 8 жовтня 2008 року здійснена державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданного виконавчим комітетом Друхівської сільської ради Березнівського району на підставі рішення №70 від 25 вересня 2008 року. Також стало відомо про те, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування вказаного будинку перейшла у власність відповідача і відповідно здійснена державна реєстрація права власності на земельну ділянку 24 квітня 2014 року. На її думку, відповідач безпідставно набула право власності на будинок та земельну ділянку, оскільки право власності виникає лише з підстав звернення до нотаріальної контори спадкоємців або на підставі рішення суду. Проте ОСОБА_6 не є спадкоємцем. Оскільки відповідачем порушено її законні права, просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері та після смерті батька, визнати незаконним рішення виконкому Друхівської сільської ради № 70 від 25 вересня 2008 року, яким оформлено право власності на спірний будинок за відповідачем, визнати недійсним свідоцтва про право власності на нього, реєстраційний номер майна 24981399, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Друхівської сільської ради про визнання недійсними сідоцтв про право власності на спадкове майно, визнання незаконним рішення виконавчого комітету сільської ради, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт прийняття спадщини ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведено, тому не може бути визнано право власності на спадкове майно після смерті її батька, а діями Друхівської сільської ради про оформлення прав власності на спадкове майно за ОСОБА_6 її інтереси не порушено.

Суд першої інстанції виходив із того, що після смерті батька ОСОБА_8 ніхто із спадкоємців, за згодою між ними, спадщину не прийняв. За будинком доглядав син померлого ОСОБА_10, який у подальшому проживав у ньому. Вказаний факт спадкоємцями не оспорювався і з заявами спадкоємці до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталися.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року відхилено апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, а рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, що підлягають застосуванню та правильно відмовив у позові за недоведеністю факту прийняття спадщини позивачем після смерті батька та порушення її прав оформленням права власності на спадкове майно за відповідачем.

Апеляційний суд також зазначив, що безпідставними є посилання представника позивача на норми статті 1297 ЦК України, оскільки на час виникнення спірних правовідносин чинним був ЦК Української РСР.

У грудні 2016 представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року.

20 грудня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

12 жовтня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Друхівської сільської ради Березнівського району Рівненської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадкове майно, визнання незаконним рішення виконавчого комітету сільської ради, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно призначено до судового розгляду.

11 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу обгрунтовано тим, що суди незаконно відмовили у позові, не встановили фактичних обстави справи, оскільки вона вступила у володіння спадковим майном після смерті її батька. Вказаний факт підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, який наголошував на тому, що сестра доглядала матір, перебувала з нею в лікарні. Суди не надали правової оцінки тим обставинам, що при відсутності спадкоємців або якщо спадкоємці не прийняли спадщину, то відповідно до статті 555 ЦК Української РСР спадщина має перейти до держави. Висновки апеляційного суду про те, що за будинком спадкодавця доглядав його син ОСОБА_10, а пізніше в ньому проживав, поселив свою дочку ОСОБА_6 разом із сім'єю, не ґрунтуються на досліджених доказах та спростовуються показаннями свідків, які заперечували зазначені обставини. Апеляційний суд також помилково не визнав встановленим факт вступу позивача у володіння спадковим майном, враховуючи показання свідків про те, що саме вона заволоділа та розпорядилася речами, які є спадковим майном. У порушення статей 529, 549, 534, 560 ЦК Української РСР суд безпідставно визнав законним рішення сільської ради щодо оформлення права власності і свідоцтв про право власності на житловий будинок та земельну ділянку, яке видане ОСОБА_6 Сільська рада мала оформити свідоцтво про право власності на підставі виписки із погосподарської книги тільки на новостворене майно. Суд не дав оцінку тому факту, що на час видачі ОСОБА_6 виписки з погосподарської книги в 2008 році вона в будинку не проживала.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_7 Після її смерті спадщину прийняв батько позивача - ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача - ОСОБА_8 помер. Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на спадкове майно: на житловий будинок та земельну ділянку.

Спадкоємцями першої черги є діти спадкодавця, зокрема позивач.

Проте позивач та інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталися, спадкову справу заведено не було та свідоцтво про право власності на спадкове майно не видавалося.

Статтею 548 ЦК Української РСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Суд апеляційної інстанції встановив, що за будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю ОСОБА_8, доглядав його син ОСОБА_10 Після смерті батька він утримував будинок та проживав у будинку, в якому згодом почала проживати його дочка ОСОБА_6 разом із своєю сім'єю.

Суд виходив з того, що після відкриття спадщини ОСОБА_10 - єдиний із спадкоємців вступив у фактичне управління спадковим майном шляхом утримання земельної ділянки та спадкового будинку, тобто прийняв спадщину на підставі статті 549 ЦК Української РСР.

Судами встановлено, що відповіднодо погосподарських книг Друхівської сільської ради за 1991 - 1995, 1996-1999, 2000-2005, 2006-2010 роки у спірному будинку проживала дочка ОСОБА_10 - ОСОБА_6 із сім'єю, суспільна група - колгоспний двір.

Рішенням Друхівської сільської ради від 25 вересня 2008 року № 70 на підставі пункту 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно оформлено право приватної власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 ( а.с. 44). Позивач вказаний факт не оспорювала та із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася.

За змістом статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном.

Судами першої та апеляційної інстанцій надано належну оцінку доказам у справі та встановлено, що позивач фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті батька.

На час відкриття спадщини після смерті обох спадкодавців до компетенції виконкомів місцевих Рад належали питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5 виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

На виконання постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Записи в погосподарських книгах визнавалися на той час актами органів влади (публічними актами), що підтверджують право приватної власності.

Судами встановлено, що після смерті батька спадкоємці домовились залишити будинок найменшому його синові ОСОБА_10, що підтверджується змістом листа від 17 липня 2012 року, направленого позивачем ОСОБА_10 ( а.с. 77-79). Згідно погосподарських книг Друхівської сільської ради за 1991 - 1995, 1996-1999, 2000-2005, 2006-2010 роки у спірному будинку проживала сім'я ОСОБА_6

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у позові, дійшли обгрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту прийняття нею спадщини після смерті батька та відсутність правових підстав для визнання недійсними рішення виконкому №70 від 25 вересня 2008 року та свідоцтва про право власності, видане на ім'я ОСОБА_6, оскільки не доведено порушення її прав щодо оформленням права власності на нерухоме майно за відповідачем.

Вирішуючи спір, суди взяли до уваги і ту обставину, що з позовом ОСОБА_4 звернулася лише 25 лютого 2016 року, тобто понад 27 років після смерті батька, а до цього часу з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася та не претендувала на спадкове майно.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та не спростовують встановлені судами обставини, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

А. С. Олійник
С. О. Погрібний О. В. Ступак