АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року м. Чернівці

справа № 727/4061/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складіколегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2017 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Семенко О. В.),

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 36816,67 доларів США.

У липні 2017 року позовні вимоги було доповнено, а їх розмір збільшено.

Зазначала, що 14 листопада 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики №1, відповідно до умов якого останній отримав від неї кошти у розмірі 212671,64 доларів США та зобов'язався повернути їх відповідно до встановленого графіку, у строк та порядок визначений договором.

25 листопада 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір поруки №2, згідно умов якого останній відповідає за зобов'язанням ОСОБА_2 згідно договору позики №1 в межах суми платежу у розмірі 36816,67 доларів США.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов'язання за договором позики, жодної проплати за графіком повернення позики не здійснив, на те, що умовами договору передбачено право дострокового повернення усієї суми позики, просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь 212671 доларів США 64 центи - заборгованості за договором позики.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики №1 від 14 листопада 2016 року у розмірі 212671доларів США 64 центи, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 20 липня 2017 року становить 5 517 580 грн 46 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

У справі встановлено, що 14 листопада 2016 року від імені позивачки ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 у письмовій формі укладено договір позики № 1, що стверджується змістом укладеного договору, оригінал якого досліджено в суді апеляційної інстанції (а.с.5-6, 180-181).

Згідно з п. 2.1 договору позики ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 212671,64 доларів США. Пунктом 3.2 договору позики визначено, що підписанням цього договору позичальник визнає факт отримання коштів від позикодавця в сумі визначеній пунктом 2.1 договору.

Відповідно до п. 5.1 договору позики № 1 від 14 листопада 2016 року відповідач зобов'язався повертати суму позики рівними частинами за наступним графіком: до 30 грудня 2016 року повертає 16500 доларів США, до 20 січня 2017 року - 2500 доларів США, до 20 лютого 2017 року - 5043,06 доларів США, до 20 березня 2017 року - 5086,11 доларів США, до 20 квітня 2017 року - 7687,50 доларів США, до 20 травня 2017 року - 7752,08 доларів США, до 20 червня 2017 року - 10419,44 доларів США, до 20 липня 2017 року - 10505,56 доларів США, до 20 серпня 2017 року - 10588,89 доларів США, до 20 вересня 2017 року - 16012,50 доларів США, до 20 листопада 2017 року - 16141,67 доларів США, до 20 грудня 2017 року - 16266,67 доларів США, до 20 січня 2018 року - 16395,83 доларів США, до 20 лютого 2018 рок - 16520,83 доларів США, до 20 березня 2018 року - 16650 доларів США, до 20 квітня 2018 року - 17763,31 доларів США, до 14 травня 2018 року - 20838,19 доларів США.

Відповідно до пункту 5.1.1 договору позики сторони погодили, що у разі прострочення будь-якого платежу передбаченого пунктом 5.1 договору строк виконання обов'язку щодо повернення залишку суми позики настає достроково через 6 місяців з дня виникнення відповідного прострочення.

Встановлено також, що 25 листопада 2016 року позивачка ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 уклали договір поруки №2, згідно умов якого останній відповідає за зобов'язанням ОСОБА_2 згідно договору позики №1 від 14 листопада 2016 року у розмірі платежів у 36816,67 доларів США (а.с.7-9).

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зі змісту наданого позивачкою договору позики вбачається, що він укладений у письмовій формі, містить підписи, вчинені від імені сторін.

У п. 3.2 договору зазначено, що його підписанням позичальник визнає, факт отримання коштів від позикодавця.

Отже, змістом договору позики встановлено не лише факт укладення договору між сторонами на суму 212671,64 доларів США, а й передачі указаної суми позичальнику.

Тому доводи апеляційної скарги про недоведеність укладення договору позики та неотримання за цим договором указаної суми коштів є необґрунтованими.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, що була чинною на час вирішення спору судом першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічною за змістом є норма статті 81 ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року.

Заявником належними та допустимими доказами не доведено безгрошовості договору позики чи його неукладення.

Зі змісту договору вбачається, що він укладений з дотримання простої письмової форми, на ньому містять підписи, вчинені від імені сторін.

Тому доводи заявника про те, що договір є неукладеним в силу того, що договір ним не підписувався, є безпідставними.

У цьому випадку договір є оспорюваним, а не неукладеним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На заперечення первісного позову відповідачем не пред'явлено зустрічного позову про визнання договору недійсним, а його недійсність прямо не встановлена законом.

Заявник з посиланням на статтю 524 ЦК України робить висновок, що встановлення ціни договору в іноземній валюті чинним законодавством не передбачено.

Проте норма статті 1046 ЦК України не містить заборони на передачу у власність позичальнику коштів в іноземній валюті.

Заявник посилається на те, що позивачкою в суді першої інстанції не надано оригіналу договору позики і що наявна у справі копія виготовлена з оригіналу.

Проте ні відповідач ні його представник не клопотали в суді першої інстанції про це, а в суді апеляційної інстанції досліджено оригінал договору позики.

В апеляційній скарзі йдеться про порушення судом першої інстанції правил підсудності спору, який за твердженням заявника мав розглядатися за його місцем реєстрації та проживання, про штучність заявлення позовних вимог до поручителя ОСОБА_6 з метою зміни підсудності.

Водночас відповідно до норми статті 204 ЦК України правомірність договору поруки, укладеного між позивачкою та відповідачем ОСОБА_6, презюмується, а нормою частини 14 статті 110 ЦПК України у редакції, яка була чинною на час пред'явлення позову, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 114 цього Кодексу.

Заявник посилається на відмову суду першої інстанції у призначенні експертизи на підтвердження того, що відповідач не підписував договір позики.

Такі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Предметом спору у цій справі є стягнення боргу за договором позики, що укладений у письмовій формі, правомірність якого презюмується.

У той же час клопотання про призначення експертизи фактично зводиться до необхідності визнання договору недійсним, що не є предметом спору, й таких вимог відповідач не заявляв.

Таким, що не заслуговують на увагу й не ґрунтуються на нормах процесуального законодавства є доводи апеляційної скарги про обов'язок призначення експертизи з ініціативи суду.

Заявник посилається на нез'ясування судом першої інстанції способу та часу укладення договору позики, отримання коштів, проте основні відповіді на ці питання дає зміст самого письмового договору позики, на певні питання дав відповідь представник позивачки.

В апеляційній скарзі йдеться про нез'ясування місця, підстав та часу укладення договору поруки, причина надання поруки особою, яка не відома відповідачеві ОСОБА_2

Проте умови час та місце укладення указані у самому договорі поруки, а решта тверджень ґрунтуються лише на припущеннях.

Твердження заявника про припинення договору поруки на час пред'явлення позову, відсутність у позивачки у зв'язку з цим права на захист не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_2

В апеляційній скарзі йдеться про несвоєчасність надання відповідачеві ОСОБА_2 копії технічного запису судового засідання, непроведення попереднього судового засідання, відкладення розгляду справи та розгляд справ по суті у короткий термін. Проте наведене не є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Під час апеляційного розгляду справи відповідач та його представники мали достатньо часу для доведення до суду переконливості їх аргументів та правової позиції.

Апеляційна скарга не містить конкретних доводів щодо неправильності рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, пред'явленого до відповідача ОСОБА_6

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 19 лютого 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

І. Б. Перепелюк