Єдиний унікальний номер 242/4530/17 Номер провадження 22-ц/775/156/2018
Категорія 20 Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №242/4530/17

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання укладеним договору купівлі-продажу частки квартири та визнання права власності на частку квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року,-

(суддя - Пирогова Л.В., рішення ухвалене 27 листопада 2017 року у м. Селидове Донецької області, повний текст рішення складено 01 грудня 2017 року),

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частки квартири укладеним та права власності на частку квартири, посилаючись на те, що у 2012 році між нею та сестрою ОСОБА_2 була укладена усна угода про купівлю продаж ? частки квартири АДРЕСА_1. До 10 вересня 2015 року вона сплатила відповідачці за частку квартири 20000 грн., про що вона надала розписку та зобов'язалася протягом місяця, тобто до 10 жовтня 2015 року нотаріально оформити договір дарування або купівлі-продажу частки квартири. До теперішнього часу договір купівлі-продажу частки квартир нотаріально не укладено, тому що відповідачка не бажає з'являтися до нотаріуса, гроші не повертає, тим самим перешкоджає їй у здійснені права власності на зазначену квартиру. Просила суд визнати договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_2 від 10.09.2015 року укладеним та визнати за нею право власності на зазначену квартиру. Крім того, зазначала, що на теперішній час ні вона, ні сестра не можуть знайти оригіналів свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому вирішити це питання можна тільки в судовому порядку.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання укладеним договору купівлі-продажу частки квартири та визнання права власності на частку квартири відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального та матеріального права і, зокрема на те, що суд при розгляді справи і при винесенні рішення взагалі не прийняв до уваги її доводи щодо втрати документа, який засвідчує її право власності на квартиру та вимоги статті 392 ЦПК України і не розглянув її вимоги в цій частині позову; в рішенні зазначено, що судом не встановлено факту безповоротного ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, вона ж вказувала, що не змогла протягом декількох років заставити сестру-відповідача з'явитися до нотаріуса, хоча підозрює, що це були навмисні дії сестри, щоб вона не змогла переоформити всю квартиру на себе; вона не знає яким чином може доказати суду факт ухилення сестри від нотаріального посвідчення правочину, коли сестра-відповідач навіть на виклики суду не з'явилась в жодне судове засідання, але дану обставину суд не врахував і не дав належної оцінки; остаточною причиною її звернення до суду з цим позовом була втрата оригіналів правовстановлюючих документів, які засвідчують їх право власності, однак на цю обставину суд взагалі не звернув уваги і ніяк не відреагував навіть у рішенні суду; при підтриманні позову, дачі пояснень і відповідаючи на питання суду вона зазначала, що є інвалідом 3 групи, після перенесеного інсульту постійно приймає ліки, знаходиться у скрутному матеріальному становищі і сплата судового збору в розмірі половини її пенсії для неї було непосильним тягарем, але суд перекрутив її слова; стосовно державної реєстрації правочину, на яку послався суд, як на підставу для відмови у позові, то вважає, що позитивне рішення суду по даному спору підлягає державній реєстрації для внесення даних до державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

В судове засідання апеляційного суду позивачка неодноразово не з'являється, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась повістками за адресою, зазначеною в позовній заяв та апеляційній скарзі, проте поштові відправлення з повістками повернуті з поміткою «за закінченням терміну зберігання» та без зазначення причини невручення. Судом здійснювалися заходи про повідомлення позивачки в телефонному режимі, але згідно повідомлення оператора мобільного зв'язку «на даний момент абонент не може прийняти дзвінок». SMS-повідомлення не доставлені у зв'язку з недоступністю абонента. Крім того, повідомлення про дату, час та місце розгляду справи розміщалися на офіційному веб-сайті Апеляційного суду Донецької області.

Від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено факту безповоротного ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, 10 серпня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оформили шляхом складання письмової розписки про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 суми за продану 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 договір купівлі - продажу зазначеної квартири.

З матеріалів справи також вбачається, що 11 жовтня 2011 року державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1; 11 жовтня 2011 року державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Як правильно зазначив суд першої інстанції позивачкою не доведено факту безповоротного ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначений висновок суду першої інстанції не спростовують і є безпідставними з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що нею сплачено відповідачці 20000 грн. за ? частку квартири, яка належить відповідачці, про що відповідачкою видана розписка, в якій вона також зобов'язалася не пізніше 10 жовтня 2015 року оформити у нотаріуса договір купівлі-продажу ? частки квартири. Проте договір купівлі-продажу між нею та відповідачкою не укладений, що перешкоджає їй у здійсненні її права власності на зазначену частку. Вона фактично володіє, користується, утримує квартиру, постійно проживає в ній та є власником ? частки цієї квартири, у зв'язку з чим вважає, що суд може визнати договір купівлі-продажу частки квартири укладеним та визнати за нею право власності на ? частку, яка належить відповідачу. Отже, зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що підставами позовних вимог про визнання права власності на ? частку квартири, яка належить відповідачу, є визнання укладеним договору купівлі-продажу відповідно до ст. 220 ЦК України.

Окремим абзацом в позовній заяві ОСОБА_1 зазначала: «Відповідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, слід зазначити, що на теперішній час ні я ні сестра не можемо знайти оригіналів свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2011 року, а тому вирішити це питання можливо тільки в судовому порядку».

Проте, з підстав, викладених у зазначеній статті, ОСОБА_1 не просила визнати за нею право власності на квартиру.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що остаточною причиною її звернення до суду з цим позовом була втрата оригіналів правовстановлюючих документів, які засвідчують їх право власності.

Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України пред'явити позов про визнання права власності може власник майна. Але ОСОБА_1 не є власником ? частки квартири, на яку вона просить визнати право власності саме відповідно до цієї норми матеріального права.

Є також безпідставними і доводи апеляційної скарги про те, що суд перекрутив її слова при підтриманні позову, дачі пояснень і відповідях на питання, оскільки при прослуховуванні технічного запису судового засідання встановлено, що пояснення ОСОБА_1 зводяться до наступного: «? частка спірного майна належить мені, а ? - ОСОБА_2, я виплатила останній кошти, не пішла до нотаріуса, бо хворіла, був інсульт, зараз не пішла до нотаріуса через брак коштів; позов підтримую, хочу, щоб квартира належала мені, я сплачую за її утримання кошти, проживаю в ній».

Тому посилання суду на те, що посвідчити договір купівлі-продажу вона (ОСОБА_1.) не має можливості через відсутність коштів для сплати відповідних платежів, пов'язаних із оформленням договору в нотаріальному порядку, є правильним.

Крім того, суд першої інстанції не посилався на державну реєстрацію правочину як на підставу відмови ОСОБА_1 у позові. Тому і в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Виходячи з викладеного апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: