Справа № 347/1645/16
Провадження № 22-ц/779/13/2018
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) Мелінишин Г.П.

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 його частку, виділ її в натурі та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Крилюк М.І. 20 червня 2017 року в м. Косові Івано-Франківської області,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 12 липня 2007 року по 18 серпня 2016 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання придбано два автомобілі: у 2007 році автомобіль марки OPEL KADET, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 40 000,00 грн та у 2014 році - автомобіль марки FIAT DOBLO, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 8 000,00 доларів США. Останній автомобіль ОСОБА_2 без її згоди, формально, відчужив 4 серпня 2016 року своєму товаришу ОСОБА_3 Надалі продовжує вільно та відкрито користуватися ним.

Посилаючись на зазначені обставини просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 вартості автомобіля марки OPEL KADET, державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі 20 000,00 грн та 1/2 вартості автомобіля FIAT DOBLO згідно висновку автотоварознавчої експертизи.

ОСОБА_2 у листопаді 2016 року подав до суду зустрічний позов, в ході розгляду справи уточнивши його, до ОСОБА_1 про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 його частку, виділ її в натурі та стягнення коштів.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що будучи власниками в рівних частках житлового будинку по АДРЕСА_1 вони з матір'ю ОСОБА_4 у 2011 році відчужили будинок за 20 000,00 доларів США. Виручені кошти за згодою ОСОБА_1 використано на проведення капітального ремонту спірного житлового будинку та будівництво літньої кухні. Оскільки за час перебування в шлюбі вартість домоволодіння істотно збільшилася просив визнати житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину цього нерухомого майна та виділити його в натурі.

Крім того, вказував, що 4 серпня 2016 року продано автомобіль FIAT DOBLO за 4 000,00 доларів США, які отримала ОСОБА_1 Посилаючись на положення ст. ст. 63, 69, 70 СК України просив стягнути з останньої половину цієї вартості - 2 000,00 доларів США, що згідно курсу Національного банку України становить 52 786,80 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 20 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: автомобіль FIAT DOBLO, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_6, колір чорний, д.н.з. НОМЕР_2 та автомобіль OPEL KADET, 1989 року випуску, шасі № НОМЕР_3, колір синій, д.н.з. НОМЕР_1. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в загальному 126 727,30 грн в рахунок компенсації вартості спільного майна подружжя, що складає: 101 980,30 грн вартості 1/2 частини автомобіля FIAT DOBLO та 24 747,00 грн вартості 1/2 частини автомобіля OPEL KADET. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.

Частково задовольняючи його клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи суд не прийняв до уваги, що вартість спірного домоволодіння після укладення шлюбу суттєво збільшилася саме за рахунок вкладених ним коштів. Відтак, на вирішення експертизи доцільно було б поставити питання не тільки щодо вартості цього майна в цілому, а і його конструктивних частин, визначити дату виготовлення та використання будівельних матеріалів, проведених робіт, їх вартість за період спільного проживання сторін. Оскільки судом призначено експертизу тільки стосовно визначення дійсної ринкової вартості домоволодіння в цілому, він був позбавлений можливості довести обставини, що мають значення для справи та потребують спеціальних знань.

Не витребувано судом у ОСОБА_1 і оригіналів квитанцій, накладних та інших документів на підтвердження придбання будівельних матеріалів тощо, про що він також вказував у своїй заяві. Аналогічно не надано правової оцінки поясненням свідка ОСОБА_5, довідкам підприємців ОСОБА_6 та ОСОБА_7, якими підтверджується неналежність представлених ОСОБА_1 доказів щодо придбання до шлюбу будівельних матеріалів та, натомість, доведеність обставин щодо придбання ними спільно деяких із них.

Також згідно ухвали суду проведення судової автотоварознавчої експертизи доручено експерту, який не має відповідної ліцензії. Експертиза проведена з порушенням відповідної методики, без дослідження об'єктів, її висновки містять суперечності.

На думку апелянта, визнаючи за ним право власності на спірні автомобілі суд фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки таких вимог ні він, ні ОСОБА_1 не заявляли. Крім того, остання просила стягнути з нього грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля OPEL KADET в розмірі 20 000,00 грн. Тоді як місцевим судом з нього стягнуто 24 747,00 грн виходячи із визначеної експертом вартості цього транспортного засобу.

З цих підстав просив призначити у справі повторну будівельно-технічну експертизу. Рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, його позов задовольнити.

ОСОБА_1 у серпні 2017 року подала письмові заперечення на апеляційну скаргу. Вказує, що судом вірно застосовано норми процесуального та матеріального права, в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, дано їм належну правову оцінку. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Косівського районного суду від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 - VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим апеляційний суд застосовує норми ЦПК України від 18 березня 2004 року, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення. А справу переглядає в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

Відповідно до п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 ст. 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що за час перебування в шлюбі сторонами придбано транспортні засоби: автомобіль OPEL KADET, д.н.з. НОМЕР_1, та автомобіль FIAT DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2. А, отже, такі є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А тому за ОСОБА_2 слід визнати право власності на ці автомобілі, стягнувши з нього на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 126 727,30 грн відповідно до висновків судових авто-технічних оціночних експертиз.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів істотного збільшення вартості спірного домоволодіння. При цьому будь-яких висновків щодо позовної вимоги про стягнення коштів не зроблено.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками місцевого суду з огляду на наступне.

Як передбачено ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції сторони з 12 липня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Косівського районного суду від 18 серпня 2016 року шлюб між ними розірвано (а.с.54 т.1).

Згідно довідки від 16 серпня 2016 року регіонального сервісного центру МВСУ в Івано-Франківській області за ОСОБА_2 зареєстровано 2 листопада 2007 року автомобіль OPEL KADET, д.н.з. НОМЕР_1 та 11 вересня 2014 року автомобіль FIAT DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.79 т.1). В подальшому, як підтверджується повідомленням регіонального сервісного центру МВСУ в Івано-Франківській області від 23 серпня 2016 року автомобіль FIAT DOBLO 4 серпня 2016 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_3 (а.с.77 т.1).

Нормами ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Аналогічні роз'яснення містяться і в п. 30 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21.12.2007 року.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Встановлено, що ОСОБА_1 не надавала згоду на продаж автомобіля FIAT DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2. При цьому будь-яких належних та допустимих доказів, що кошти за відчужений автомобіль отримано саме нею апелянтом ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не представлено. Аналогічно не надано останнім і доказів того, що виручені від продажу транспортного засобу кошти використані в інтересах сім'ї.

За таких обставин, на думку колегії суддів, поділу підлягає автомобіль OPEL KADET, д.н.з. НОМЕР_1 та вартість відчуженого автомобіля FIAT DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2.

При цьому суд не враховує заперечення ОСОБА_2 щодо продажу автомобіля OPEL KADET з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 5 червня 2012 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (кожен діє окремо, незалежно один від одного) бути його представником в органах ДАІ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності з питань, пов'язаних зі вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу належним йому на праві власності транспортним засобом марки OPEL, модель KADET, 1989 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3, колір синій, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 124 т.1 ).

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (надалі - Порядок від 11 листопада 2009 року № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (надалі - Порядок від 7 вересня 1998 року № 1388).

За змістом вказаних нормативно-правових актів на території України діє єдина процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів та інших транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, яка проводиться підрозділами Державтоінспекції.

Згідно положень п.п. 2, 7, 8 Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 набуття права власності на транспортний засіб передбачає обов'язкову реєстрацію власником придбаного ним транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

При цьому в пункті 8 міститься виключний перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, серед яких відсутній такий документ як довіреність.

Крім того, зазначений Порядок встановлює обов'язок власника перед відчуженням транспортного засобу зняти його з обліку в підрозділі ДАІ (п.4, 42 Порядку).

Також, відповідно до п. 17 Порядку від 11 листопада 2009 року № 1200 під час продажу транспортних засобів, що перебували на обліку відповідно в Державтоінспекції і Державній інспекції по нагляду за технічним станом машин департаменту інженерно-технічного забезпечення Мінагрополітики або в Держсільгоспінспекції та зняті з такого обліку для реалізації, покупцеві видається разом з довідкою-рахунком або біржовою угодою відповідно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та свідоцтво про реєстрацію машини та/або реєстраційно-облікова картка з відмітками суб'єкта господарювання про продаж, зазначенням дати продажу, серії та номера виданої довідки-рахунка і відповідно номерного знака для разових поїздок та номерного знака «Транзит».

Таким чином, довіреність (генеральна довіреність) сама по собі не створює перехід права власності на автомобіль, оскільки суперечить встановленому законом порядку його набуття.

Відповідно матеріалами справи підтверджується, що автомобіль OPEL KADET, д.н.з. НОМЕР_1 зареєстрований за відповідачем-позивачем.

Обираючи спосіб поділу майна та визначаючи вартість спірних автомобілів, колегія суддів виходить з наступного.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року, яка регулює спірні питання, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зважаючи на те, що сторонами не досягнуто згоди щодо вартості автомобілів, враховуючи заявлені позовні вимоги, за їхніми клопотаннями ухвалою Косівського районного суду від 26 січня 2017 року призначено судову автотоварознавчу та будівельно-технічну експертизи, проведення яких доручено експерту ОСОБА_10 (а.с.176 т.1).

Відповідно до висновків судових авто-технічних оціночних експертиз №012-2/ТЛ-17 та №012-3/ТЛ-17 від 18 квітня 2017 року дійсна ринкова вартість на момент дослідження відповідно автомобіля марки FIAT DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2 становить 203 960,60 грн, а автомобіля OPEL KADET, д.н.з. НОМЕР_1 - 49 494,00 грн (а.с.233-247 т.1, а.с.1-12 т.2).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що під час проведення цих експертиз судовим експертом ОСОБА_10 не дотримано вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5. У зв'язку із чим останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення кваліфікації судового експерта (а.с.107-118, 128 т.2).

Відтак, ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 жовтня 2017 року по справі було призначено комплексну судову експертизу (будівельно-технічну та автотоварознавчу).

Згідно висновку №400/2 судової автотоварознавчої експертизи від 26 грудня 2017 року, складеного експертом ОСОБА_11 СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр», середня ринкова вартість автомобіля FIAT DOBLO, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_6, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на 4 серпня 2016 року становить 144 159,00 грн. Середня ринкова вартість автомобіля OPEL KADET, 1989 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 39 439,00 грн (а.с. 151-167 т.2).

При цьому середню ринкову вартість останнього визначено експертом станом на день проведення експертизи, підставою чого послужило досягнення сторонами згоди щодо продажу автомобіля. З приводу цього, як видно зі змісту висновку, в день призначення огляду автомобіля OPEL KADET - 28 листопада 2017 року у присутності сторін складено відповідний протокол.

Щодо вартості зазначених транспортних засобів будь-яких заперечень від сторін не поступило.

Зважаючи на вищенаведене та згоду ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації її частки, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 слід виділити у власність автомобіль OPEL KADET, 1989 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_7, середньою ринковою вартістю 39 439,00 грн. Відповідно стягнути з нього на користь ОСОБА_1 91 799,00 грн (72 079,50 грн + 19 719,50 грн), що становить 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя.

При цьому суд враховує, що позивач звернулась з позовом про поділ майна подружжя, що є у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно його поділ є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

З огляду на це відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 коштів за відчужений автомобіль.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 його частку та виділ її в натурі, то суд виходить з наступного.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

В силу вимог статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

Таким чином, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Матеріалами справи підтверджується, що 16 квітня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 укладено договір довічного утримання. Згідно його умов остання передала у власність позивача-відповідача житловий будинок цегляний, загальною площею 100,2 кв.м, житловою площею 46,2 кв.м, позначені в плані літерою «А», та господарські будівлі і споруди: літні кухні - «Б», «Е», навіси - «В», «Г», вбиральню - «Д», стайню «Ж» по АДРЕСА_2 (а.с.81 т.1).

Крім того, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 14 травня 2017 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,2424 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.83 т.1).

З акту обстеження Смоднянською сільською радою проведеної реконструкції підсобного приміщення спірного домоволодіння від 3 жовтня 2016 року вбачається, що в 2006 році в господарстві ОСОБА_1 проведено реконструкцію літньої кухні та навісів (а.с. 88 т.1).

Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи від 7 грудня 2017 року (а.с. 168-201 т.2) ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1 станом на липень 2017 року складає 291 479,00 грн. Ринкова вартість вказаного домоволодіння станом на день проведення експертизи житлового будинку загальною площею 100,20 кв.м з належними до нього будівлями і спорудами складає 679 604,00 грн.

Загальна вартість будівельних матеріалів, їх кількість витрачених на проведення будівельно-ремонтних робіт в житловому будинку становить 49 493,00 грн. При цьому експертом вказано на неможливість встановити точний час виконання будівельних робіт в житловому будинку, оскільки кожною із сторін зазначено різні дати їх проведення.

Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ч. 1 ст. 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Аналогічні положення містяться і у ст. ст. 76, 78, 81 ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

Однак, ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів, що спірне домоволодіння істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок проведення ремонтних робіт. Аналогічно як і доказів, що збільшення відбулось за рахунок спільних коштів подружжя. Не містять такої інформації також пояснення свідка ОСОБА_5, довідки підприємців ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яким, на думку апелянта, судом не дано правильної юридичної оцінки.

Відповідно не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст. 106 ЦК України (в редакції від 3 жовтня 2017 року) учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, визначеними статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України).

Як передбачено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За клопотанням апелянта та його представника в засіданні апеляційного суду 31 січня 2018 року було оголошено перерву. Зважаючи на необхідність роз'яснення та доповнення судової інженерно-технічної експертизи викликано в судове засідання експерта ОСОБА_13

Натомість, після перерви ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи висновок №93 будівельно-технічної експертизи, складений на запит його представника 9 лютого 2018 року судовим експертом ОСОБА_14

Зі змісту цього висновку вбачається, що ринкова вартість житлового будинку загальною площею 100,20 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2, станом на день проведення експертизи без врахування земельної ділянки становить 462 999,00 грн. Ринкова вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами з урахуванням проведених будівельних робіт по ремонту збільшилась на 171 520, 00 грн. Загальна вартість будівельних матеріалів, їх кількість витрачених на проведення будівельно-ремонтних робіт в житловому будинку, господарських будівлях і спорудах, які знаходяться в спірному домоволодінні складає 306 361,00 грн.

Як з'ясовано в засіданні апеляційного суду цей висновок складено без додаткового огляду спірного домоволодіння, дослідження нових документів тощо. Також він містить суперечливі висновки порівняно з попередніми дослідженнями експерта, що відображені у висновку судової інженерно-технічної експертизи від 7 грудня 2017 року. Крім того, питання щодо збільшення ринкової вартості житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами з урахуванням проведених будівельних робіт по ремонту виходить за межі експертизи, що була призначена судом. Отже, зазначений документ не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, тому його слід оцінити критично.

Разом з тим, клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи, виклику експерта для надання усних пояснень тощо учасниками справи у судовому засіданні 22 лютого 2018 року не заявлено.

З огляду на це, беручи до уваги, що до реєстрації шлюбу з апелянтом ОСОБА_1 була власником домоволодіння АДРЕСА_2 вартістю 291 479,00 грн, зазначена частина майна є її особистою власністю та не може бути об'єктом поділу.

А отже, за таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності, оцінивши здобуті докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що підстави для визнання спірного домоволодіння (житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відсутні.

Оскільки позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 його частку, виділ її в натурі є похідними від вимоги про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, такі також не підлягають до задоволення.

При цьому враховуються вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Як вказано в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відтак, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Зокрема, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 6 374,50 грн понесених судових витрат, що підтверджуються документально (1 192,00 грн + 640,00 грн + 2 600,00 грн + 1 942,50 грн).

Крім того, враховуючи 1/2 вартості відчуженого автомобіля FIAT DOBLO відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 26 грудня 2017 року з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути 168,80 грн недоплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 20 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль OPEL KADET, 1989 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_7, середньою ринковою вартістю 39 439,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 91 799,00 грн, що становить 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а також 6 374,50 грн понесених судових витрат, а всього 98 173,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 168,80 грн недоплаченого судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 його частку, виділ її в натурі та стягнення коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 березня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук