Справа № 509/5038/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

15 грудня 2017 року, представник позивачки ОСОБА_1, звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_2, померлого 19.02.2017 р. на спадкове майно у виді квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 145,3 кв.м, житловою 64,3 кв.м і в цілому складається з коридору 1, площею 7,5 кв.м, кухні 2, площею 8,2 кв.м, житлової кімнати 3, площею 16 кв.м, комори 4, площею 1,1 кв.м, комори 5, площею 1 кв.м, житлової кімнати 6, площею, площею 14,5 кв.м, житлової кімнати 7, площею 10,9 кв.м, туалету 8, площею 1,2 кв.м, ванної кімнати 9, площею 2,5 кв.м, кухні 10, площею 15,9 кв.м, санвузлу 11, площею 4,6 кв.м, житлової кімнати 12, площею 22,9 кв.м, веранди І, площею 10,5 кв.м, комори ІІ, площею 26,8 кв.м, балкону, площею 1,7 кв.м та під літ. «Г» 1/16 частину сараю, мотивуючи це листом нотаріуса про невідповідність документів, що посвідчують право власності вимогам закону у звязку з помилками та розбіжностями, допущеними у правовстановлюючому документі договорі купівлі-продажу від 26.09.1992 р. (реєстр. № 1-5659), зареєстрованому в КП «Овідіопольське РБТІ» 30.04.1999 р. та неможливістю видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно.

В судове засідання представник позивачки не з`явився, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позову ОСОБА_1, просив його задовольнити та провести підготовче засідання суду з ухваленням рішення за його відсутністю у звязку з визнанням позову представником відповідачів (а.с. 48,50).

Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю визнав позов та проханням про розгляд справи за його відсутністю (а.с. 46).

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні.

Дослідивши письмові матеріали справи та копії спадкової справи № 9/2017, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

У відповідності до приписів ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у томі числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.

У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема : індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 р. документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996 р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р., яка діяла до 13.12.1995 р. реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу : а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам.

Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Згідно із п.п. 20,23,25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування, Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на

основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців.

Суд встановив, що після смерті батька позивачки ОСОБА_2, померлого 19.02.2017 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця серії І-ЖД № 483148 виданого 21.02.2017 р., свідоцтвом про народження позивачки серії ІІ-ЖД № 491027 від 12.01.1980 р., повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 5 від 30.03.2017 р. - відкрилася спадщина у виді квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 145,3 кв.м, житловою 64,3 кв.м і в цілому складається з коридору 1, площею 7,5 кв.м, кухні 2, площею 8,2 кв.м, житлової кімнати 3, площею 16 кв.м, комори 4, площею 1,1 кв.м, комори 5, площею 1 кв.м, житлової кімнати 6, площею, площею 14,5 кв.м, житлової кімнати 7, площею 10,9 кв.м, туалету 8, площею 1,2 кв.м, ванної кімнати 9, площею 2,5 кв.м, кухні 10, площею 15,9 кв.м, санвузлу 11, площею 4,6 кв.м, житлової кімнати 12, площею 22,9 кв.м, веранди І, площею 10,5 кв.м, комори ІІ, площею 26,8 кв.м, балкону, площею 1,7 кв.м та під літ. «Г» 1/16 частину сараю, яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.09.1992 р. (реєстр. № І-5659), зареєстрованого в КП «Овідіопольське РБТІ» 30.04.1999 р. за № 3-45, інвентаризаційна справа № 140, відповідно до умов якого УДГ ім. А.В. Трофімова ОСГІ продало, а ОСОБА_2 купив вищевказану квартиру, яка в цілому складалася з двох житлових цегляних будинків (а.с. 9-12,15-17).

Після смерті свого батька спадкодавця ОСОБА_2, померлого 19.02.2017 р., позивачка по справі своєчасно прийняла спадщину, шляхом подачі відповідної письмової заяви на ім`я нотаріуса та проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у виді вказаної вище спадкової квартири, в чому їй було відмовлено нотаріусом у звязку з невідповідністю документів, що посвідчують право власності вимогам закону, а саме помилками та розбіжностями, допущеними у правовстановлюючому документі договорі купівлі-продажу від 26.09.1992 р. (реєстр. № І-5659), зареєстрованому в КП «Овідіопольське РБТІ» 30.04.1999 р. та неможливістю видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно (а.с. 22).

Суд встановив, що вищевказана спадкова квартира була побудована у 50-х роках минулого століття, що підтверджується технічним паспортом. Допущені помилки в прізвищі спадкодавця «Мячін» замість «Мячин», а також в назві вулиці спадкової квартири «Студенчеська» замість «Студентська», обґрунтовуються внаслідок невірного довільного перекладу з російської на українську мови. Реєстрація спадкової квартири була проведена органом РБТІ на квартиру № 1 в буд. 4-5. Однак, згідно рішення Молодіжненської с/р № 58 від 15.05.2015 р. була змінена адреса квартир на АДРЕСА_2 (а.с. 18,24-27).

Крім того, в матеріалах спадкової справи № 9/2017 р. маються, крім заяв позивачки про прийняття спадщини, заяви її матері (дружини померлого спадкодавця) ОСОБА_3 від 30.03.2017 р. та брата позивачки (сина померлого спадкодавця) ОСОБА_4 про відмову від частин спадщини після смерті ОСОБА_2, померлого 19.02.2017 р. на користь позивачки ОСОБА_1 (а.с. 31-45).

Аналізуючи приписи норм вищевказаного законодавства та статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого.

Таким чином, суд вважає, що спадкодавець ОСОБА_2, померлий 19.02.2017 р. - у відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» за життя набув законне право власності на нерухоме майно у виді вищевказаної спадкової квартири, яка належала спадкодавцю на законній підставі згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.09.1992 р. (реєстр. № І-5659), зареєстрованого в органі РБТІ 30.04.1999 р. та побудовану у 50-х роках минулого століття та відповідно позивачка має законне право на її успадкування в порядку спадщини за законом, як єдина спадкоємиця за законом І-ої черги після смерті свого батька, з урахуванням письмових відмов від спадщини дружини та сина спадкодавця на користь поизвачки, а тому вказаний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,200,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 1217,1218,1221-1223,1225,1234-1236,1268 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом задовольнити ;

2. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) - право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_2, померлого 19.02.2017 р. на спадкове майно у виді квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 145,3 кв.м, житловою 64,3 кв.м і в цілому складається з коридору 1, площею 7,5 кв.м, кухні 2, площею 8,2 кв.м, житлової кімнати 3, площею 16 кв.м, комори 4, площею 1,1 кв.м, комори 5, площею 1 кв.м, житлової кімнати 6, площею, площею 14,5 кв.м, житлової кімнати 7, площею 10,9 кв.м, туалету 8, площею 1,2 кв.м, ванної кімнати 9, площею 2,5 кв.м, кухні 10, площею 15,9 кв.м, санвузлу 11, площею 4,6 кв.м, житлової кімнати 12, площею 22,9 кв.м, веранди І, площею 10,5 кв.м, комори ІІ, площею 26,8 кв.м, балкону, площею 1,7 кв.м та 1/16 частину сараю під літ. «Г», яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.09.1992 р. (реєстр. № І-5659), зареєстрованого в КП «Овідіопольське РБТІ» 30.04.1999 р. за № 3-45, інвентаризаційна справа № 140.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гандзій Д.М.