Справа № 496/1244/16-ц
Провадження № 2/496/363/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року Біляївський районний суд

Одеської області

у складі: головуючого судді - Трушиної О.І.

при секретарі - Горищенко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточнивши який (т. 1 а.с.118-119), просить визнати договір дарування № 2243 від 11.07.2000 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки, розташованої в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу; визнати земельну ділянку, розташовану в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати договір дарування № 2534 від 01.12.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо земельної ділянки, розташованої в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію у розмірі 620000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2 з 23.09.1995 року по 24.11.2011 рік. 11.07.2000 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 2243, укладеного між нею та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_6, набула право власності на земельну ділянку розміром 0,1595 га, що розташована в с. Нерубайське по вул. Лесі Українки, 2. У березні 2016 року він дізнався, що насправді між його колишньою дружиною та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, оскільки набуття права власності відбулось на платній основі, у звязку з чим вважає даний правочин удаваним. Зазначає, що оскільки спірна земельна ділянка була придбана по договору купівлі-продажу, вона є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2. 01.12.2011 року відповідач ОСОБА_2 уклала з відповідачем ОСОБА_4 договір дарування, згідно якого подарувала останній вищезазначену земельну ділянку. При цьому розписка про отримання грошових коштів в сумі 50000 доларів США від 03.11.2006 року та угода, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 21.08.2011 року свідчать про те, що насправді між ними був укладений договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. Метою укладення удаваного правочину для ОСОБА_2 було приховання від позивача ОСОБА_1 грошей, які вона отримання від ОСОБА_4 Враховуючи той факт, що спірна земельна ділянка на час укладення 01.12.2011 року договору дарування перебувала у режимі спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 повинна сплатити йому грошову компенсацію, яка складає ? частину вартості відчуженої останньою на користь відповідача ОСОБА_4 земельної ділянки, яка складає 25000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 620000 грн. Вважає, що його права порушені, у звязку з чим він звернувся до суду з позовною заявою.

В свою чергу, третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5. звернулася до суду з позовом, уточнивши та доповнивши який (т. 2 а.с.226-227), просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1595 га, яка розташована в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 Біляївського району Одеської області, та будівельні матеріали, які знаходились на зазначеній земельній ділянці та були потім в неї вкладені.

Свої вимоги мотивує тим, що 11.07.2000 року між ОСОБА_3 та її матірю ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до якого остання набула право власності на земельну ділянку розміром 0,1595 га, що розташована в с. Нерубайське по вул. Лесі Українки, 2 Біляївського району Одеської області, (договір посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_6Б.). На час укладення зазначеного договору дарування вона, ОСОБА_5, була неповнолітньою. На подарованій ОСОБА_2 земельній ділянці знаходились будівельні матеріали, які за згодою її рідного батька ОСОБА_7, були придані її матірю у ОСОБА_3 за 1000 доларів США. Дані грошові кошти були аліментами, які батько регулярно пересилав на її утримання, у звязку з чим між її батьками була усна домовленість про те, що надалі подарована її матері земельна ділянка буле належати їй (ОСОБА_5Ю.) Після досягнення нею повноліття, мати повинна була перереєструвати державний акт про право власності на земельну ділянку та внести її, як власника ? її частини, але через юридичну неграмотність цього не зробила, порушивши її права. Таким чином земельна ділянка, що розташована в с. Нерубайське по вул. Лесі України, 2 Біляївського району Одеської області, є спільної сумісною власністю її та матері - ОСОБА_2 В свою чергу, її вітчим колишній чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_1 ніякого відношення ані до укладення договору дарування, ані до придбання будівельних матеріалів не мав. Між ним та ОСОБА_3 лише існувала домовленість про придбання земельної ділянки за 1000 доларів США і розташованих на ній будівельних матеріалів за 1000 доларів США, однак після того, як з ОСОБА_3 стала домовлятись, її мати ОСОБА_2, вони дійшли згоди, що ОСОБА_3 подарує останній земельну ділянку та отримає від неї 1000 доларів США лише за будівельні матеріали, які на ній знаходяться. З урахуванням того, що вартість будівельних матеріалів значно перевищує грошову оцінку подарованої ОСОБА_2 земельної ділянки, яка згідно п. 5 договору дарування становить 287,10 грн., ОСОБА_5 вважає, що на підставі ч.2 ст. 357 ЦК України має право на збільшення її частки у праві спільної сумісної власності, у звязку з чим просить визнати за нею право власності на земельну ділянку і будівельну матеріали.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні на задоволенні позовної заяви наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позовні вимоги третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 просили залишити без задоволення з підстав, викладених у письмовому поясненні до позову (т.2 а.с. 221).

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 не визнала і пояснила, що між ОСОБА_3 та нею був укладений договір дарування, а придбала вона за 1000 доларів США будівельні матеріали, які знаходилися на цій земельній ділянці. Щодо договору дарування, укладеного з ОСОБА_4, пояснила, що нею було отримано 50000 доларів США від ОСОБА_8 у 2006 році за продаж спірної земельної ділянки, але оскільки не були належним чином виготовлені правовстановлюючі документи, договір укладений не був. Після того, як були виготовлені документи, вона подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_4 За кошти, отримані від ОСОБА_8 (50000 доларів США), вона придбала у 2008 році ? частину садового будинку і земельну ділянку у Білгород-Дністровському районі, тобто витратила їх в інтересах сімї. Позовну заяву ОСОБА_9 ОСОБА_2 визнала повністю і пояснила, що вона придбала за 1000 доларів США будівельні матеріали, які знаходилися на спірній земельній ділянці. Це кошти, які були сплачені її колишнім чоловіком ОСОБА_7 в якості аліментів. Між нею та ОСОБА_5 існувала домовленість, за якою після досягнення останньою повноліття земельна ділянка буде оформлена на неї, але це зроблено не було. Вважає, що є підстави для визнання за ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 визнав повністю і пояснив, що між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого він отримав від ОСОБА_2 1000 доларів США. Грошові кошти були передані йому перед укладенням та підписанням договору. Також пояснив, що саме ОСОБА_2 наполягала на тому, щоб був укладений договір дарування. Крім того, від ОСОБА_3 надійшла заява, в якій він підтвердив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 і зазначив, що позов ОСОБА_1 визнає в повному обсязі (т.1 а.с. 71).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, хоча була повідомлена належним чином, повідомлення про причини неявки від неї не надходило, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без її участі.

ОСОБА_5 на задоволенні позову наполягала. При цьому пояснила, що спірна земельна ділянка була подарована її матері ОСОБА_3, але будівельні матеріали, які знаходилися на цій ділянці, були придбані нею за 1000 доларів США. Ці кошти є аліментами, які сплачував її батько. Вартість будівельних матеріалів значно перевищує вартість самої земельної ділянки, а тому виходячи з положень ч.2 ст. 375 ЦК України є підстави для збільшення її частки у праві власності і визнання за нею права власності на земельну ділянку. Проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1 вона заперечувала, вважає її необгрунтованою.

Вивчивши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. Натомість позовна заява ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупець), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч.1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як встановлено у судовому засіданні, 23 вересня 1995 року Кіровським райЗАГС м. Ростов-на-Дону між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, актовий запис № 264, про що свідчить свідоцтво про шлюб (т.1 а.с. 31).

Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 листопада 2011 року шлюб ними ним розірваний (т.1 а.с. 30).

За час перебування у шлюбі, тобто 11 липня 2011 року державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6 був посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1595 га, що розташована в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області по вул. Лесі Українки, 2. Цільове призначення земельної ділянки будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Грошова оцінка земельної ділянки становить 287,10 грн. (т.1 а.с. 8).

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, оскільки набуття права власності відбулося на платній основі. Так, на виконання умов вказаного договору ОСОБА_2 було передано ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США.

Та обставина, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений саме договір купівлі-продажу, підтверджується заявою ОСОБА_3 (т.1 а.с. 9). Крім того, у судовому засіданні він особисто також підтвердив факт отримання від ОСОБА_2 грошових коштів за земельну ділянку.

Як стверджувала у судовому засіданні ОСОБА_2, ці грошові кошти були передані за будівельні матеріали, які знаходилися на вказаній земельній ділянці. Але суд не приймає до уваги її доводи в цій частині, оскільки вони нічим не підтверджені, і навпаки спростовані ОСОБА_3

Оскільки у судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали місце інші правовідносини, а саме: купівля-продаж, суд вважає, що договір дарування між ними від 11 липня 2011 року є удаваним.

Метою укладення удаваного правочину для ОСОБА_2 було не розповсюдження на обєкт удаваного правочину правового режиму спільного сумісного майна подружжя.

На час укладення договору, а саме: 11 липня 2011 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, а тому, виходячи з положень ч.1 ст. 60 СК України, земельна ділянка площею 0,1595 га, що розташована в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області по вул. Лесі Українки, 2 є їх спільною сумісною власністю.

01 грудня 2011 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області був посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1595 га, що розташована за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 1615,38 грн. (т.1 а.с. 89).

В матеріалах справи міститься розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_8 50000 доларів США в рахунок оплати за вказану земельну ділянку.

ОСОБА_2 надана угода від 21 серпня 2011 року, укладена між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про наступне: у звязку з тим, що 03.11.2006 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50000 доларів США в рахунок повного розрахунку за належну ОСОБА_2 земельну ділянку, яка розташована по вул. Лесі Українки, 2 в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, а ОСОБА_2 видала відповідну розписку, але оформлення всіх необхідних документів не було завершено та триває, ОСОБА_2 підтверджує раніше досягнуті домовленості та погоджується після оформлення державного акту на земельну ділянку (нового зразку) з наданням їй кадастрового номеру, передати її у власність ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором (т.1 а.с. 88, зв.).

Вказані розписка та угода свідчать про те, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 насправді був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що в свою чергу свідчить про наявність відповідних правових наслідків для сторін угоди.

До того ж, ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердила ту обставину, що отримала від ОСОБА_8 за продаж земельної ділянки 50000 доларів США.

Її доводи про те, що оскільки вона отримала грошові кошти у 2006 році, а договір був посвідчений у 2011 році, то вони не вважаються коштами на виконання умов договору 2011 році, суд до уваги не приймає, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що вона отримала 50000 доларів США за продаж спірної земельної ділянки, а та обставина, що договір був посвідчений не у 2006 році, а у 2011 році, не має суттєвого значення. Наведені обставини свідчать про те, що договір дарування від 01 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4, є удаваним правочином, який насправді приховує договір купівлі-продажу.

Крім того, виходячи з положення ч.1 ст. 60 СК України, вказана земельна ділянка є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний рішенням суду від 24 листопада 2011 року, рішення набрало законної сили 06 грудня 2011 року. Грошові кошти за продаж земельної ділянки ОСОБА_2 отримала у 2006 році. Позивачем не доведено ту обставину, що вказані грошові кошти були витрачені на особисті потреби ОСОБА_2

Крім того, ОСОБА_2 у судовому засіданні стверджувала, що кошти, отримані нею від продажу спірної земельної ділянки, були витрачені на придбання ? частини садового будинку з господарчими спорудами та земельну ділянку № 1743, що знаходяться в смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області, СТ «Комунбуд».

Як вбачається з договору купівлі-продажу (т.2 а.с. 76), 26.05.2008 року ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_2 купила ? частину садового будинку з господарчими спорудами та земельну ділянку № 1743, що знаходяться в смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області, СТ «Комунбуд». Інвентаризаційна земельна ділянка будинку становить 130865 грн., експертна грошова оцінка земельної ділянки 161000 грн.

Позивачем у судовому засіданні не було доведено ту обставину, що грошові кошти, отримані від продажу земельної ділянки, розташованої по вул. Лесі Українки, 2 в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, витрачені на особисті потреби ОСОБА_2, та не спростовано те, що ці кошти були витрачені на придбання ? частини садового будинку з господарчими спорудами та земельну ділянку № 1743, що знаходяться в смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області, СТ «Комунбуд».

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ? частини від вартості спірної земельної ділянки, а саме: 620000 грн., як визначено позивачем ОСОБА_1

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині визнання договорів дарування від 11.07.2000 року та 01.12.2011 року удаваними, а також визнання спірної земельної ділянки обєктом спільної сумісної власності. В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 620000 грн. підстави для задоволення позову відсутні.

Натомість позовна заява третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 з 01.08.1981 року по 12.01.1984 року, згідно довідки про укладення шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу (т.2 а.с. 67).

ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_7, про що свідчить свідоцтво про народження (т.2 а.с. 68).

Як стверджувала у судовому засіданні ОСОБА_5, аліменти, отримані ОСОБА_2 від колишнього чоловіка, були витрачені на придбання будівельних матеріалів, розташованих на земельній ділянці по вул. Лесі Українки, 2 в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, а тому є підстави для визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку.

Доводи ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів того, які б підтверджували як сам факт одержання ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_5, так і розмір їх одержання та період.

Квитанції (т.1 а.с. 87), надані ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як на підтвердження сплати аліментів, не містять інформації щодо платника та одержувача аліментів та не можуть підтверджувати вказані обставини.

Крім того, заява від імені ОСОБА_7 (т.2 а.с. 69) не може бути прийнята судом до уваги, оскільки свідчення особи можуть бути прийняті судом в якості доказів лише в тому разі, якщо вони надані особою в якості свідка безпосередньо в судовому засіданні, за умови попередження особи про кримінальну відповідальність.

До того ж, ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що спірне майно було придбано за рахунок аліментів.

Відповідно до ч.1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на імя кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

До того ж, судом встановлено, що 1000 доларів США були передані ОСОБА_2 продавцеві ОСОБА_3 за придбання не будівельних матеріалів, а за земельну ділянку.

Щодо домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в тій частині, що після досягнення останньою повноліття земельна ділянка буде переоформлена на неї, суд вважає ці доводи надуманими і нічим не підтвердженими, і ніяким чином ця обставина не є підставою для визнання за ОСОБА_5 права власності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_5, яка заявила самостійні вимоги на предмет спору, не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 235, 655, 656 ЦК України, ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11.07.2000 року щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2, зареєстрований у реєстрі за № 2243 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу.

Земельну ділянку, розташовану за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2 визнати обєктом спільною сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 01.12.2011 року щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: Одеська область Біляївський район с. Нерубайське вул. Лесі Українки, 2, зареєстрований в реєстрі за № 2534 удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 620000 грн. позовну заяву залишити без задоволення.

Позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1595 га, розташованої за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2 та будівельні матеріали, розташовані на ній - залишити без задоволення.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1595 га, що розташована за адресою: с. Нерубайське Біляївського району Одеської області вул. Лесі Українки, 2, застосовані ухвалою суду від 10 травня 2016 року (т.1 а.с. 33) скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Апеляційного суду Одеської області, через Біляївський районний суд Одеської області.

Повне судове рішення складено 23 лютого 2018 року.

Суддя О.І. Трушина