Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 553/2390/16-ц

провадження № 61-3330 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2016 року у складі судді Чистик І. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Буленка О. О., Омельченко Л. М.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі - ПАТ «Полтаваобленерго») про стягнення заробітної плати за час перебування у творчій відпустці.

Позов мотивовано тим, що 29 травня 2015 року він звернувся до ПАТ «Полтаваобленерго» із заявою про надання творчої відпустки тривалістю три місяці з 17 червня 2015 року для написання книги. Листом від 11 червня 2015 року адміністрація ПАТ «Полтаваобленерго» відмовила йому в наданні такої відпустки. Протиправність діяння відповідача щодо незаконної відмови у наданні творчої відпустки встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року (справа № 553/2444/15-ц), яке ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року вказані судові рішення залишено без змін. Отже, суди визнали незаконним діяння відповідача щодо ненадання у передбачений законами України спосіб та строк творчої відпустки для написання монографії на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук. Вважає, що якщо відмова відповідача надати йому творчу відпустку визнана незаконною, то законною буде інша дія, передбачена чинним законодавством, - надання творчої відпустки. Більш детально механізм надання творчої відпустки прописаний у виданій на виконання частини другої статті 77 КЗпП України спеціальній постанові Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток». У цьому документі вказується, що на час творчої відпустки за працівником зберігається місце роботи та заробітна плата.

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату в розмірі 121 034 грн 70 коп. відповідно до здійснених позивачем розрахунків.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, пославшись на судові рішення в іншій справі, які мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи. Так, у цивільній справі № 553/2444/15-ц в ухвалі апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року зазначено, що ОСОБА_3, достовірно знаючи про відсутність наказу про надання творчої відпустки з 17 червня 2015 року, повторно до ПАТ «Полтаваобленерго» не звертався і не просив надати таку відпустку з 29 червня 2015 року, та самостійно вирішив не виходити на роботу. Вказані обставини встановлені також і вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року, тому, на його думку, не підлягають повторному доказуванню в цій справі. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року встановлено, що ОСОБА_3 самовільно пішов у творчу відпустку і тим самим порушив правила внутрішнього трудового розпорядку ПАТ «Полтаваобленерго» та норми законодавства про працю. Посилаючись на вказане, просив відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що згідно з вимогами частини третьої статті 61 ЦПК України іншим судовим рішенням установлено, що ПАТ «Полтаваобленерго» не видавався наказ про надання ОСОБА_3 творчої відпустки в період із 17 червня по 16 вересня 2015 року, більш того, у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання ПАТ «Полтаваобленерго» винести наказ про надання творчої відпустки відмовлено. Із посиланням на норми статті 77 КЗпП України, статті 16 Закону України «Про відпустки» зазначив, що підставою для надання та збереження за працівником заробітної плати на період творчої відпустки є наказ роботодавця про її надання, проте, як установив суд, відповідний наказ роботодавцем не видавався, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час перебування у творчій відпустці.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об'єктивного з'ясування фактичних обставин справи, прав та обов'язків сторін у спірних правовідносинах, із правильним застосуванням норм матеріального права.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення, які заявник просить скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, якими позовні вимоги задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на порушення статей 8, 61, 212 ЦПК України суди неправильно оцінили обставини справи та наявні у справі матеріали, зокрема, вищевказані судові рішення, ухвалені у справі № 553/2444/15-ц, якими визнано незаконними дії відповідача щодо ненадання позивачу в передбачений законами України спосіб та строк творчої відпустки для написання монографії на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук та встановлено, що позивач має право на творчу оплачувану відпустку з 17 червня 2015 року, а відповідач незаконно не надав йому такої відпустки за його заявою від 29 травня 2015 року. Вважає, що висновки судів у цій справі не відповідають дійсному стану речей та суперечать матеріалам справи. Крім того, посилається на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: статтю 77 КЗпП України, статтю 16 Закону України «Про відпустки». Вважає, що рішеннями судів його позбавлено права на судовий захист; порушене право виявилося незахищеним, що порушує всі конституційні та міжнародно-правові принципи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, а ухвалою від 13 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року в цивільній справі № 553/2444/15-ц (провадження № 2/553/920/2015), яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Полтаваобленерго» про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання винести наказ про надання творчої відпустки встановлено, що ОСОБА_3 із 1998 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «Полтаваобленерго», працював на посаді керівника юридичної служби підприємства - директора з правових питань.

ОСОБА_3 має науковий ступінь кандидата юридичних наук в галузі цивілістики, його наукова праця вноситься на захист дисертації на отримання наукового ступеня доктора юридичних наук, він є автором монографій та наукових публіцистичних праць.

29 травня 2015 року ОСОБА_3 подав роботодавцю ПАТ «Полтаваобленерго» заяву про надання йому творчої відпустки на 3 місяці, з 17 червня 2015 року, для написання монографії, разом із довідкою видавництва «Право» Національної академії наук України та Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 6 квітня 2015 року № 1, відповідно до якої монографію ОСОБА_3 «Темпоральні характеристики зобов'язального права» включено до плану випуску видань на поточний рік.

Листом від 11 червня 2015 року № 01-1/7235 ПАТ «Полтаваобленерго» повідомило ОСОБА_3 про результати розгляду його заяви про надання творчої відпустки з 17 червня 2015 року, в якому зазначило, що однією з обов'язкових умов (критерієм) для надання творчої відпустки є успішне поєднання основної діяльності з творчою роботою. Основна діяльність - це виконання роботи згідно зі своєю посадою. Враховуючи тривалу відсутність на роботі, заявнику було повідомлено про те, що питання про надання творчої відпустки буде розглянуто пізніше, після його виходу на роботу.

Також установлено, що ОСОБА_3 із 5 по 23 січня 2015 року включно перебував у основній щорічній відпустці, а з 19 лютого по 26 червня 2015 року включно - на лікарняному, про що свідчать також копії листків непрацездатності. За вказаних обставин суд у вищевказаній цивільній справі № 553/2444/15-ц дійшов висновку, що бездіяльність відповідача ПАТ «Полтаваобленерго», яка виразилася в невинесенні наказу про надання творчої відпустки, об'єктивно призвела до безпідставного порушення права ОСОБА_3 на відпустку, а тому задовольнив його позовні вимоги про визнання такої бездіяльності неправомірною.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання ПАТ «Полтаваобленерго» видати наказ про надання позивачу творчої відпустки, суд виходив із того, що листа ПАТ «Полтаваобленерго» від 11 червня 2015 року № 01-1/7235, зміст якого фактично свідчив про те, що у задоволенні його заяви про надання творчої відпустки з 17 червня 2015 року було відмовлено, ОСОБА_3 отримав 17 червня 2015 року, у зв'язку з чим на наступний день - 18 червня 2015 року він звернувся до суду з цим позовом. Так, у період із 19 лютого по 26 червня 2015 року ОСОБА_3 був відсутній на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до змісту листка непрацездатності АГЦ № 190948 останнім днем звільнення від роботи є 26 червня 2015 року, приступити до роботи 27 червня 2015 року, та з урахуванням вихідних та святкових днів ОСОБА_3 повинен був вийти на роботу 30 червня 2015 року, проте не вийшов. У зв'язку з цим суд зазначив, що ОСОБА_3 як працівник ПАТ «Полтаваобленерго» зобов'язаний дотримуватися трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку та у робочі дні з'являтися на роботу. У зв'язку з цим суд виходив із того, що ОСОБА_3 із 17 червня 2015 року був достовірно обізнаний про те, що наказ про надання йому відпустки керівництвом ПАТ «Полтаваобленерго» виданий не був, у задоволенні його відповідної заяви від 29 травня 2015 року було відмовлено, тому після закінчення тимчасової непрацездатності він зобов'язаний був приступити до роботи; самовільно пішовши у творчу відпустку він порушив правила внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того, під час розгляду справи № 553/2444/15-ц суд виходив із того, що позивач із заявою про надання йому творчої відпустки з 29 червня 2015 року до ПАТ «Полтаваобленерго» не звертався, питання про надання йому відпустки з указаної дати роботодавцем не вирішувалося, жодне рішення з цього приводу не приймалося, у зв'язку з чим суд вважав відсутніми підстави для висновків про порушення відповідачем права позивача на відпустку, і, як наслідок, про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про покладення на відповідача ПАТ «Полтаваобленерго» обов'язку видати наказ про надання йому творчої відпустки строком на 3 місяці - з 29 червня 2015 року.

Таким чином, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року в цивільній справі № 553/2444/15-ц (провадження № 2/553/920/2015), яке є чинним, за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Полтаваобленерго» про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання винести наказ про надання творчої відпустки, позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконною бездіяльність ПАТ «Полтаваобленерго» щодо ненадання творчої відпустки директору з правових питань ОСОБА_3 для написання монографії за його заявою від 29 травня 2015 року, в іншій частині позовних вимог, а саме в частині зобов'язання відповідача видати наказ про надання творчої відпустки, - відмовлено.

За наслідками перегляду в апеляційному порядку зазначеного рішення суду у справі № 553/2444/15-ц, ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року апеляційні скарги ПАТ «Полтаваобленерго», ОСОБА_3 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року залишено без змін.

За наслідками перегляду в касаційному порядку судових рішень у справі № 553/2444/15-ц, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року касаційні скарги ПАТ «Полтаваобленерго», ОСОБА_3 відхилені, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2016 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у розмірі 121 034 грн 70 коп. за час творчої відпустки у період із 17 червня по 16 вересня 2015 року.

За приписами статті 77 КЗпП України, статті 16 Закону України «Про відпустки» творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість, порядок, умови надання та оплати творчих відпусток установлюються Кабінетом Міністрів України. Таким чином, підставою для надання та збереження за працівником заробітної плати на період творчої відпустки є наказ роботодавця про її надання.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, місцевий суд виходив із того, що у порядку частини третьої статті 61 ЦПК України попереднім судовим рішенням встановлено, що відповідачем ПАТ «Полтаваобленерго» не видавався наказ про надання позивачу ОСОБА_3 творчої відпустки в період із 17 червня по 16 вересня 2015 року, більш того у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання ПАТ «Полтаваобленерго» винести наказ про надання творчої відпустки відмовлено.

Також суд виходив із того, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 грудня 2015 року установлено, що в період часу з 19 лютого по 26 червня 2015 року позивач був відсутній на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, 27 червня 2015 року він повинен був приступити до роботи, але з урахуванням вихідних та святкових днів - 30 червня 2015 року, проте не вийшов. По 28 вересня 2015 року включно позивач не з'являвся на роботу, через 3 місяці - з 29 вересня 2015 року він приступив до роботи. Із 17 червня 2015 року позивач достовірно був обізнаний про те, що наказ про надання йому відпустки відповідачем виданий не був, у задоволенні його відповідної заяви від 29 травня 2015 року відмовлено, після закінчення тимчасової непрацездатності він самовільно пішов у творчу відпустку, чим порушив правила внутрішнього трудового розпорядку. Крім цього, у спірний період із 16 по 26 вересня 2015 року, який позивач вказує як творчу відпустку, він перебував на лікарняному, що підтверджується наданим листком непрацездатності за вказаний період.

Доводи позивача про те, що відповідач незаконно не надав йому творчу відпустку та не виплатив йому заробітну плату за час цієї відпустки, суд вважав такими, що спростовуються обставинами справи, встановленими вищевказаними судовими рішеннями в іншій справі.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-61, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Наведені в касаційній скарзі ОСОБА_3 доводи про порушення судами статей 8, 61, 212 ЦПК України, оскільки, на його думку, суди неправильно оцінили обставини справи та наявні у справі матеріали, зокрема, вищевказані судові рішення, ухвалені у справі № 553/2444/15-ц, а також, що висновки судів у цій справі не відповідають дійсному стану речей та суперечать матеріалам справи, є помилковими, спростовуються змістом вищевказаних судових рішень, ухвалених в іншій справі, та змістом оскаржуваних судових рішень, які є достатньо повними та обґрунтованими, ухваленими на підставі всебічно досліджених доказів у справі, які суди належно оцінили. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: статтю 77 КЗпП України, статтю 16 Закону України «Про відпустки», також є помилковими, оскільки, вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Підстави для висновків про те, що рішеннями судів ОСОБА_3 позбавлено права на судовий захист, порушене право виявилося незахищеним, що порушує всі конституційні та міжнародно-правові принципи, відсутні.

Доводи касаційної скарги не є такими, які у розумінні вимог статті 411 ЦПК України є підставою для повного або часткового скасування судового рішення і передачі справи повністю або частково на новий розгляд або для продовження розгляду, чи для скасування судового рішення частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення в силу вимог статті 412 ЦПК України.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик