Провадження № 2/750/218/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2018 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Карацюба М.М.,

за участю позивача, представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача,

в с т а н о в и в:

31.10.2017 року позивач звернулася з позовом до відповідача та просив встановити нікчемність підпункту 3.1 пункту 3 договору від 28.09.2016 року №500567376, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 Мар'яною Сергіївною про встановлення щомісячної комісії з обслуговування кредитної заборгованості 2500 грн. без ПДВ, починаючи з 28.09.2016 року; зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», в дні сплати ОСОБА_4 Мар'яною Сергіївною платежів (які зараховувалися банком, як сплата щомісячної комісії з обслуговування кредитної заборгованості) зарахувати на погашення тіла кредиту по договору від 28.09.2016 року №500567376 при цьому провести коригування зобов'язань ОСОБА_4 з процентів, неустойки тощо по кредиту, внаслідок такого зарахування, а переплачену суму виплатити ОСОБА_4.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено договір від 28.09.2016 року №500567376 про надання кредиту для власних особистих потреб. При цьому підпунктом 3.1 пункту 3 Договору передбачено, що за надання послуг з розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості позивач повинна сплачувати банку щомісячно 2500 грн. (без ПДВ) комісійної винагороди за кожен місяць користування кредитом. Комісійна винагорода нараховується банком самостійно з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту. Позивач виконав всі свої зобов'язання перед банком за Договором, сплатила кредит, проценти, комісійну винагороду тощо. Підпункт 3.1 пункту 3 Договору, яким позивачу встановлено обов'язок сплати комісійної винагороди в розмірі 2500 грн./місяць є нікчемним.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Після оголошеної в справі перерви позивач в судове засідання, не зявилася, причини неявки суду не повідомила.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків.

Між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено договір від 28.09.2016 року №500567376 про надання кредиту для власних особистих потреб. При цьому підпунктом 3.1 пункту 3 Договору передбачено, що за надання послуг з розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості позивач повинна сплачувати банку щомісячно 2500 грн. (без ПДВ) комісійної винагороди за кожен місяць користування кредитом.

Відповідно до умов Договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч.4 ст.11 Закону, споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Основні засади дотримання банками захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, зокрема обов'язки банків, визначені також й Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (надалі - ОСОБА_5 №168).

ОСОБА_5 №168 дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між банками та споживачами у процесі надання та споживання кредитних послуг та встановлює обмеження та обов'язки для банків.

Відповідно до п.3.6 ОСОБА_5 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії. які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Ці ОСОБА_5 було розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України "Про Національний банк України", статей 47, 49 та 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Як наслідок, під час розв'язання спору щодо правомірності підпункту 3.1 пункту З Договору, суду слід перевірити, чи відповідає він ч.4 ст.11 Закону, пункту 3.6 ОСОБА_5 №168.

Чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких сторони Договору не дотримуються закону при укладанні Договору.

Так, відповідно до частини першої ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Нормами пунктів 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено:

нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом;

вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено кілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст.215 ЦК).

За положеннями ч.2 ст.215 ЦК України, правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із чч.1, 3 ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017 року.

За положеннями абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у розумінні цього закону, є нікчемною.

Згідно із цим законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пп.17 і 23 ст.1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України в постанові від 06.09.2017 року по справі №531/648/15-ц.

Аналіз указаних норм права та обставин справи дає підстави для висновку, що є нікчемними положення Договору, які містять умови (про сплату комісії за обслуговування кредиту, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь).

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про встановлення нікчемності підпункту 3.1 пункту 3 договору від 28.09.2016 року №500567376, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 Мар'яною Сергіївною про встановлення щомісячної комісії з обслуговування кредитної заборгованості 2500 грн. без ПДВ, починаючи з 28.09.2016 року.

Оскільки заборгованість за кредитним договором позивачем в повному обсязі сплачена 29.10.2017 року та рахунок за кредитом закритий, тому в задоволенні позовних вимог позивача в частині зобовязання відповідача здійснити зарахування сплачених коштів по комісії на погашення тіло кредиту по договору від 28.09.2016 року №500567376 не підлягають задоволенню.

Разом з тим, вимоги позивача щодо виплати їй переплаченої суму підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачених коштів по погашенню комісії в розмірі 32000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1280 грн. 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК . витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

При цьому, суд вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду, участі в судових засідання, ознайомлення з матеріалами справи та значенням справи для сторони.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 137, 141, 259, 265, 354 ЦПК України,

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Встановити нікчемність підпункту 3.1 пункту 3 договору від 28.09.2016 року №500567376, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 Мар'яною Сергіївною про встановлення щомісячної комісії з обслуговування кредитної заборгованості 2500 грн. без ПДВ, починаючи з 28.09.2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (місцезнаходження: вул. Десятинна, 4/6, м. Київ 01001, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 23494714) на користь ОСОБА_6 (місцепроживання: 14000 м. Чернігів, вул. Чернишевського, б. 30, кв. 5) сплачених коштів по погашенню комісії в розмірі 32000 грн. 00 коп. за договором від 28.09.2016 року №500567376, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 Мар'яною Сергіївною.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_6 3000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1280 грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Л.В. Карапута

Повний текст рішення виготовлено 27.02.2018 року.