Номер провадження: 22-ц/785/963/18
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору оренди житла недійсним, розірвання договору оренди житла та виселення без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29.08.2017 року,

встановила:

10.08.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1. Після припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та ОСОБА_3, позивач разом із спільною донькою переїхали до іншого житла та з того часу позивач не має можливості потрапити до спільної квартири. В подальшому з'ясувалось, що ОСОБА_3 без згоди позивача передав квартиру в оренду за договором від 01.09.2015 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка на даний час проживають в квартирі з ОСОБА_5 ОСОБА_2 зазначала, що договір укладено без її згоди як співвласника квартири, проживання сторонніх осіб фактично унеможливлює її доступ в квартиру та користування своєю власністю, у зв'язку з чим просила суд визнати недійсним договір оренди (найму) спірного житла від 01.09.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та виселити з квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житла.

Заявою від 31.05.2017 року позовні вимоги в частині розірвання договору оренди ОСОБА_2 просила залишити без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 29.08.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір оренди (найму) житла від 01.09.2015 року, а саме квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та вирішено виселити з квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житла.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав відповідач ОСОБА_3,в якій з посиланням на порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір оренди, прийняв рішення про існування обставин, на які посилається позивач, без наявності у справі належних та допустимих доказів, не надав оцінки запереченню відповідача, що той не визнає автентичності поданої копії оригіналу спірного договору, який не був поданий позивачем на вимогу суду. Крім того зазначає, що позивач, надавши заяву про залишення позовних вимог в частині розірвання договору оренди, змінив предмет позову після початку розгляду справи по суті, що є порушенням норм ЦПК України, та матеріали справи не містять процесуального рішення районного суду з цього питання, хоча зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що така заява була задоволена. Також ОСОБА_3 звертає увагу, що згідно законодавства суд не вправі залишати без розгляду лише частину позову, адже вказане охоплюється регулюванням вимог процесуального закону щодо порядку зміни предмету позову і не може бути вирішеним в порядку вирішення питання про залишення позову без розгляду в частині вимог, оскільки вказане порушує принцип змагальності сторін та принцип правової визначеності під час розгляду судової справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності від 31.01.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Відомості про право власності зареєстровані в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

01.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди зазначеної вище квартири. Згідно акту здачі-приймання квартири від 01.09.2015 року наймач прийняв в тимчасове платне користування зазначену квартиру строком на 1 рік та 6 місяців до 01.02.2017 року.

Згідно п. 2 зазначеного договору вказано, що квартира, що передається в оренду, належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності. З аналізу тексту оскаржуваного договору вбачається, що позивач як співвласниця квартири не є стороною договору, своєї згоди на укладення договору та передачу квартири в оренду не надавала.

Згідно довідки ОСББ «Середньофонтанський 19-Б» від 15.07.2015 року, позивач з жовтня 2011 року разом з донькою проживають за адресою: АДРЕСА_2

Судом також встановлено наявність спору між позивачем та ОСОБА_3 стосовно усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2016 року позовну заяву ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задоволено, прийнято рішення про вселення ОСОБА_7, яка є спільною донькою сторін, до квартири АДРЕСА_1 Рішення набрало законної сили 07.06.2016 року.

Також, 13.04.2016 року позивач зверталась до Шевченківського ВП Приморського ВП ГУНП в Одеській області з заявою щодо встановлення осіб, які мешкають у квартирі. Вказана заява зареєстрована в ЖЕО за №6115, про що свідчить протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.04.2016 року та її пояснення. За результатами розгляду вказаної заяви було встановлено, що у квартирі за вказаною адресою мешкає довірена особа співвласника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 Факт проживання інших осіб у квартирі, 1/2 частина якої належить позивачці, підтверджується копіями документів, що були оформлені за розглядом заяви позивача від 13.04.2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Виходячи з аналізу зазначеної статті, суд першої інстанції зазначив, що право на передачу майна в оренду має виключно власник. Однак, квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, тож відповідачу ОСОБА_3 належить право на розпорядження лише щодо 1/2 частини квартири.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що вказана квартира не була поділена в натурі, а отже укладення договору оренди за таких умов в тому числі й стосовно 1/2 частини яка належить відповідачу, порушує права позивача.

Враховуючи встановлені обставини, районний суд зазначив, що укладення спірного договору вчинено з порушенням вимог ст. 203, 215 ЦК України, оскільки здійснено без згоди позивача як співвласника квартири, відповідач розпорядився часткою позивача не маючи на те відповідних повноважень, що є порушенням прав позивача як співвласника та підставою для визнання укладеного договору оренди недійсним.

Оскільки договір, що є підставою проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі, визнаний судом недійсним, суд дійшов до висновку, що відсутні і правові підстави перебування останніх в квартирі, тож відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого житла.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги щодо не визнання автентичності поданої копії оригіналу спірного договору, не мають правового значення для вирішення даного спору з огляду на підстави позову.

Крім того не обґрунтованими є доводи апелянта, що позивач, надавши заяву про залишення позовних вимог в частині розірвання договору оренди, змінив предмет позову після початку розгляду справи по суті, що є порушенням норм ЦПК України, та матеріали справи не містять процесуального рішення районного суду з цього питання, хоча зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що така заява була задоволена, оскільки не впливають на правильність висновків суду, щодо визнання правочину недійсним.

Помилковими є й твердження, що згідно законодавства суд не вправі залишати без розгляду лише частину позову, адже вказане охоплюється регулюванням вимог процесуального закону щодо порядку зміни предмету позову і не може бути вирішеним в порядку вирішення питання про залишення позову без розгляду в частині вимог, оскільки вказане порушує принцип змагальності сторін та принцип правової визначеності під час розгляду судової справи, оскільки такі твердження не ґрунтуються на процесуальному законі.

Отже, доводи апеляційних скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29.08.2017 року- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.03.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева