Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа №753/2762/16-ц

провадження № 61-1385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Київський обласний центр зайнятості,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київського обласного центру зайнятості, подану представником Подоляк Ганною Петрівною, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року у складі судді Трусової Т. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Волошиної В. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року Київський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом доОСОБА_1, третя особа - Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України, про відшкодування вартості навчання в розмірі 20 600 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 08 жовтня 2008 року між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським обласним центром зайнятості та ОСОБА_1 був укладений договір № ПІБ/08/07 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості. Згідно з укладеним договором за кошти Фонду була здійснена підготовка відповідача за напрямом «Програмна інженерія», спеціальність «Програмне забезпечення автоматизованих систем» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр», заочна форма навчання зі строком надання освітньої послуги з 8 жовтня 2008 року по 10 лютого 2013 року.

У листопаді 2012 року після закінчення навчання відповідач не з'явилася для працевлаштування, а тому 16 червня 2015 року відповідачу було надіслано листа за № 1857/08/12-15, в якому було запропоновано з'явитись у відділ по роботі з персоналом з метою вирішення питання працевлаштування. У зв'язку з відсутністю відповіді ОСОБА_1 на запропоновані пропозиції, 23 листопада 2015 року відповідачу була надіслана претензія за № 3826/09/12-15 про повернення витрат на навчання у розмірі 20 600 грн у добровільному порядку в місячний строк з дня одержання претензії, проте вона повернулась на адресу позивача за закінченням терміну зберігання, тому кошти підлягають стягненню у примусовому порядку.

У травні 2016 року позивач подав доповнення до позовної заяви, в яких зазначав, що 5 листопада 2013 року позивач подала заяву на участь у конкурсі на заміщення посади головного спеціаліста відділу активної підтримки безробітних Києво-Святошинського районного центру зайнятості, проте не пройшла спеціальної перевірки, а тому повинна відшкодувати грошові кошти, витрачені на її навчання.

09 серпня 2016 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що саме у зв'язку із діями позивача відповідач ОСОБА_1 була позбавлена можливості виконати свої зобов'язання за договором.

29 листопада 2016 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставність твердження позивача про невиконання відповідачем умов договору, оскільки встановлено, що саме позивачем не було запропоновано посаду для працевлаштування після закінчення останньою навчання.

29 грудня 2016 року представником Київського обласного центру зайнятості - Подоляк Г. П. подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що надання освітніх послуг відповідачу здійснювалось не за державним замовленням, тому такі правовідносини регулюються Порядком відбору осіб на навчання за програмою підготовки бакалаврів і магістрів в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за рахунок коштів Фонду, затвердженим наказом Державного центру зайнятості від 07 червня 2006 року № 84, а не застосованим судами Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, які не є тотожними та відрізняються за формою та нормативно-правовим характером.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Друга судова палата Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що 08 жовтня 2008 року між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським обласним центром зайнятості та ОСОБА_1 був укладений договір № ПІБ/08/07 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості.

Предметом договору була підготовка за кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості.

Згідно з укладеним договором за кошти Фонду була здійснена підготовка відповідача за напрямом «Програмна інженерія», спеціальність «Програмне забезпечення автоматизованих систем» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр», заочна форма навчання зі строком надання освітньої послуги з 8 жовтня 2008 року по 10 лютого 2013 року.

Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 08 жовтня 2008 року № 687 «Про зарахування студентами факультету соціальних комунікацій ІПК ДСЗУ /заочна форма навчання/» відповідача було зараховано з 08 жовтня 2008 року студентом першого курсу заочної форми навчання за напрямом «Програмна інженерія» за спеціальністю «Програмне забезпечення автоматизованих систем» за кошти Фонду.

Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 13 листопада 2012 року № 365 відповідачу присвоєно кваліфікацію бакалавра технік-програміст напряму підготовки Програмна інженерія, видано диплом бакалавра державного зразка та відраховано зі складу студентів інституту.

13 листопада 2012 року Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України було видано ОСОБА_1 направлення на роботу № 48 до Київського обласного центру зайнятості.

5 листопада 2013 року відповідач звернулася із заявою до голови конкурсної комісії Київського обласного центру зайнятості про надання дозволу взяти участь у конкурсі на заміщення посади головного спеціаліста відділу активної підтримки безробітних Києво-Святошинського районного центру зайнятості і рішенням комісії від 12 грудня 2013 року була рекомендована на зайняття вказаної посади.

Згідно з довідкою про результати спеціальної перевірки відомостей щодо особи, яка претендує на зайняття посади головного спеціаліста відділу активної підтримки безробітних Києво-Святошинського районного центру зайнятості виявлено розбіжності у відомостях, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру громадянки ОСОБА_1 за 2012 рік, та даними, наданими Міністерством доходів і зборів України.

Відповідно до пункту 5.2 договору від 08 жовтня 2008 року ОСОБА_1 зобов'язалася відшкодувати до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартість навчання у випадку відмови після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ від працевлаштування за направленням (п.п. 5.2.2); неприйняття на посаду як таку, що не пройшла конкурсного відбору на заміщення вакантної посади державного службовця (п.п. 5.2.3).

Згідно з листом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 12 жовтня 2015 року вартість навчання (дев'ять семестрів) за кошти Фонду становила 20 600 грн.

Судами встановлено, що позивачем не було надано доказів виконання вказаних пунктів Порядку, не зазначено, яка саме посада була запропонована відповідачу не пізніше, ніж за рік до закінчення навчання, а також не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення навчання.

Також не була зазначена і посада, яку повинна була зайняти відповідач, у направлені № 48, яке було видане їй 13 листопада 2012 року Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України.

Після закінчення навчання Київським обласним центром зайнятості позивачу не було запропоновано жодної посади для працевлаштування.

Довідкою Києво-Святошинського районного центру зайнятості від 11 березня 2016 року підтверджується, що відповідач перебувала на обліку у цьому центрі, як безробітна, з 07 листопада 2013 року по 14 квітня 2014 року, а опитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 підтвердила, що відповідач проходила стажування у цьому центрі восени 2013 року.

За загальним правилом зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа.

Пунктом 3.2 Порядку відбору осіб на навчання за програмою підготовки бакалаврів і магістрів в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та їх подальшого працевлаштування в системі державної служби зайнятості, затвердженим наказом Державного центру зайнятості від 07 червня 2006 року № 84 (далі Порядок), встановлено, що у разі відрахування особи з ІПК ДСЗУ, а також при наявності направлення на роботу і вакантної посади для її працевлаштування у разі неприбуття до місця працевлаштування протягом одного місяця після закінчення навчання або відмови без поважних причин стати до роботи за призначенням, неприйняття на роботу як таку, що не пройшла конкурсного відбору на заміщення вакантної посади державного службовця, звільнення з ініціативи адміністрації за порушення нею виробничої дисципліни чи звільнення за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років замовник письмово звертається до особи з вимогою відшкодувати Фонду вартість навчання та компенсувати всі інші витрати, пов'язані з її навчанням.

Пунктом 4 Порядку визначений порядок працевлаштування випускників, які навчалися за кошти Фонду.

Зокрема, пунктом 4.2 встановлено, що замовник не пізніше ніж за рік до закінчення навчання ознайомлює випускника з посадою, умовами зайняття посади, запропонованими замовником.

Замовник не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення навчання на підставі одержаної картки працевлаштування підтверджує ІПК ДСЗУ достовірність надісланого ним переліку місць працевлаштування, визначеної посади випускника та взятих на себе зобов'язань.

У порушення Порядку проведення спеціальної перевірки відомостей щодо осіб, які претендують на зайняття посад, пов'язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Указом Президента України від 25 січня 2012 року № 33/2012, позивач не повідомив відповідача про результати спеціальної перевірки і не роз'яснив їй про право та можливість надати письмові пояснення з приводу виявлених розбіжностей.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відсутністя вина ОСОБА_1 у порушенні зобов'язання. Суди попередніх інстанцій встановили, що саме позивачем не було запропоновано посаду ОСОБА_1 для працевлаштування після закінчення останньою навчання. До квітня 2014 року відповідач перебувала на обліку як безробітна у Києво-Святошинському районному центрі зайнятості і була зацікавлена у отриманні роботи. За власною ініціативою проходила стажування у вказаному центрі зайнятості без отримання заробітної плати. Крім того, лише у червні 2015 року відповідачу був надісланий лист з пропозицією працевлаштування. Тому не має правових підстав для стягнення з відповідача коштів на навчання.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим у справі обставинам.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправомірно керувалися Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, є необґрунтовані. Встановлено, що суди при вирішенні вказаного спору керувалися Порядком, затвердженим наказом Державного центру зайнятості України від 07 червня 2006 року № 84.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Київського обласного центру зайнятості, подану представником ПодолякГанною Петрівною, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило