Справа № 1519/2-1566/11
Провадження 2/521/27/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

14.07.2010 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 717 320 грн., які були отримані відповідачем за договором позики, укладеним сторонами у письмовій формі у вигляді розписки відповідача-позичальника.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав розписку ОСОБА_2, згідно із якою останній 15.03.2010 року отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 717 320 грн., які на час отримання, по курсу НБУ складали 90 800 доларів США. При цьому ОСОБА_2 у вказаній розписці зобовязався повернути борг у гривні, сума якого буде еквівалентною 90 800 доларам США з врахуванням курсу НБУ на день повернення боргу. Строк повернення боргу договором встановлено 10.07.2010 р. Однак, у встановлений розпискою строк та станом на 14.07.2010 р. ОСОБА_2 свої зобовязання щодо повернення отриманих ним коштів у сумі 717 320 грн. не виконав, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 із даним позовом.

В ході розгляду справи позивач, відповідно із ст.ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції 2004 р. із наступними змінами та доповненнями, неодноразово збільшував розмір позовних вимог із врахуванням курсу НБУ щодо гривні та долару США, а також 3 відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобовязання. Згідно із останньою заявою про збільшення позовних вимог від 11.10.2017 року позивач просив стягнути з відповідача 2 939 612, 4 грн.

Представник позивача приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що грошові кошти у сумі 717 320 грн. він у позивача не отримував, а представлену позивачем розписку він написав під тиском та насильством ОСОБА_1

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.07.2010 року позов забезпечено накладанням арешту на майно відповідача в межах суми боргу.

Ухвалою цього ж суду 17.03.2011 року провадження по даній цивільній справі зупинено до отримання результатів розгляду кримінальної справи №120107029.

За клопотанням представника відповідача від 22.09.2011 року провадження у справі відновлено.

21.11.2011 року ухвалою Малиновського районного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України та скасовано вжиті заходи забезпечення позову. На вказану ухвалу позивач 10.01.2017 року звернувся із апеляційною скаргою до апеляційного суду Одеської області.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.04.2017 року скасовано ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 21.11.2011 року, а справу направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду по суті позовних вимог.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.06.2017 року позов забезпечено накладанням арешту на майно відповідача в межах суми боргу.

В ході подальшого розгляду даної цивільної справи відповідач та його представник в судові засідання не зявлялися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце судового засідання, про що свідчить наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів в борг у ОСОБА_1, клопотань представників відповідача, довіреності ОСОБА_2 своїм представникам, витягів з Державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців, статуту ТОВ «Транспортир», відповіді адресного бюро м. Одеси на запит Малиновського райсуду м. Одеси, у всіх цих документах адреса місця проживання ОСОБА_2 зазначена АДРЕСА_1.

Відповідно із ч. 1 ст. 131 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

В ході розгляду даної справи ОСОБА_2 не повідомляв суду іншої адреси місця проживання ніж АДРЕСА_1.

За вказаною адресою АДРЕСА_1 і направлялися судові повістки відповідачу ОСОБА_2, однак, згідно із поштовими повідомленнями Курєрської компанії «Поштовий Дім» адресат відмовлявся від прийняття курєрської пошти, яка надсилалася йому після скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 21.11.2011 року.

Згідно ч. 8 ст. 76 ЦПК України в редакції Закону №2136- VІІІ від 13.07.17 р., ч. 9 ст. 130 ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.17 р., у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну відмітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати таку повістку, вважається повідомленою.

Із змісту вищенаведених статей ЦПК України випливає, що відповідач був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання.

Надалі відповідач змінив представника, який зявився в судове засідання 08.02.2018 року, та за його клопотанням для ознайомлення з матеріалами справи, розгляд справи був відкладений на 14.02.2018 року. В це засідання представник не зявився у звязку з хворобою і розгляд справи було відкладено на 27.02.2018 року В даному засіданні представник приймав участь, давав пояснення, однак зауважив, що він не в повному обсязі готовий для закінчення розгляду справи. Однак, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про можливість та необхідність закінчення розгляду справи.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дійшов висновку про задоволення позову.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 15.03.2010 року між сторонами у письмовій формі був укладений договір позики, на підтвердження чого відповідач надав відповідну розписку, оригінал якої оглядався судом в судовому засіданні від 24.12.2010 року.

Відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та відповідно із ч. 1 ст. 1051 ЦК України оспорював договір позики, посилаючись на те, що грошові кошти у сумі 717 320 грн. він у позивача насправді не отримував, а представлену позивачем розписку він написав під тиском та насильством ОСОБА_1, який хотів забрати у нього бізнес.

10.08.2010 року з метою доведення факту написання боргової розписки у сумі 717320 грн. під тиском ОСОБА_1, а відповідно із цим і факту неотримання грошових коштів від позивача, ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів із заявою про скоєння ОСОБА_1, у тому числі злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 КК України (незаконне позбавлення і викрадення людини), ч. 3 ст. 189 КК України (вимога передачі права на майно (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя і здоровя особи.

Розслідування вказаних злочинів проводилося протягом чотирьох років, однак вироку відносно ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 3 ст. 189 КК України так і не було винесено судом.

Навпаки 04.08.2016 року прокуратурою Одеської області було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000326 від 06.12.2012 року стосовно підозрюваного ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 189 КК України (вимога передачі права на майно (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя і здоровя особи) у звязку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Вказану постанову ОСОБА_2 не оскаржував та погодився із всіма фактами, встановленими у цій постанові.

При цьому, як вбачається із змісту вказаної постанови, в ході досудового та судового слідства встановлено той факт, що боргову розписку на суму 717 320 грн. написав сам ОСОБА_2 15.03.2010 року.

В ході розгляду даної цивільної справи на запит суду від прокуратури Одеської області надійшли матеріали кримінальної справи №, а саме належним чином засвідчені копії: заяви ОСОБА_2 від 10.08.2010 р., протоколу допиту потерпілого ОСОБА_2 від 25.08.2010 р., протоколів додаткових допитів потерпілого ОСОБА_2 від 20.04.2011 р., 11.06.2012 р.

Згідно із змістом вказаних процесуальних документів ОСОБА_2 давав покази, що він власноруч писав розписку ОСОБА_1 про отримання грошових коштів у сумі 717 320 грн. еквівалентній 90 800 доларам США.

З огляду на вищенаведене, суд залишив без задоволення клопотання представника відповідача про призначення судової графологічної експертизи розписки, яку написав ОСОБА_2

Таким чином, в ході досудового слідства по кримінальній справі № встановлено, що ніякого вимагання з боку ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2, а саме написання ОСОБА_2 боргової розписки від 15.03.2010 р. на суму 717 320 грн. під тиском та насильством ОСОБА_1 не було. Відсутні такі докази і в матеріалах цивільної справи.

За таких обставин відповідач не довів належними доказами факт написання ним боргової розписки від 15.03.2010 р. під тиском та насильством позивача.

Відповідно із ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також положення ст. 1051 ЦК України, надана позивачем розписка відповідача від 15.03.2010 р. про отримання відповідачем 717 320 грн. є належним та достатнім доказом фактичного отримання ОСОБА_2 від позивача 717 320 грн.

Цей висновок ґрунтується на тому, що договір позики повинен був укладатися у письмовій формі, а відповідно показання свідків на підтвердження факту неотримання грошових коштів не можуть бути доказами на підтвердження цього факту. Іншими доказами факт неотримання грошей відповідач не довів, а тому розписка є належним та достатнім доказом отримання відповідачем коштів у сумі 717 320 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначалося вище, умовами договору позики від 15.03.2010 року встановлено повернення суми позики у розмірі, еквівалентному 90 800 дол. США по курсу НБУ на день повернення боргу.

Відповідно із ч.ч. 1,2 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

З огляду на умови договору позики, укладеного між сторонами, останньої заяви позивача про збільшення позовних вимог від 11.10.2017 р. та положення ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України борг відповідача станом на 11.10.2017 р. складає 2 414 017,88 грн. (26,5861 грн.х90800 дол. США= 2 414 017,88 грн.).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі №6-2168цс15 від 30.03.2016 р., яка згідно ст.360-7 ЦК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, заборгованість відповідача підлягає стягненню із врахуванням 3 процентів річних за весь час прострочення. Інших вимог позивач не заявляв.

З врахуванням умов договору позики, укладеного між сторонами, ОСОБА_2 повинен був повернути борг 10.07.2010 р.

Таким чином, станом на 11.10.2017 р. прострочення відповідачем грошового зобовязання за договором позики складає 2649 днів і 3 (три) відсотка річних за весь час прострочення грошового зобовязання за договором позики складає /(2.414.017,88грн. х 3):(100х365дн.)/х2649 дн.=525594,52 грн.

З огляду на зазначене, умови договору позики, укладеного між сторонами, та положення ч.ч.1, 2 ст.533, ч.2 ст.625 ЦК України загальний борг відповідача станом на 11.10.2017 р. складає 2 939612,4 грн. (2. 414.017,88 грн.+ 525594,52 грн.= 2. 939.612,4 грн.)

Відповідач до теперішнього часу не повернув позивачу борг у сумі 2 939 612,4 грн.

Враховуючи вищенаведене, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2. 939.612,4 грн.

Відповідно із ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, повязані із розглядом справи, при задоволенні позову на відповідача.

За таких обставин з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню 1730 грн., які були сплачені позивачем при подачі позову.

На підставі ст..ст. 533, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст..ст. 12, 13, 81, 263, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, - 2 414 017,88 грн. (два мільйони чотириста чотирнадцять тисяч сімнадцять гривень вісімдесят вісім копійок) основного боргу та три відсотки річних у сумі 525 594,52 грн. (п'ятсот двадцять п'ять тисяч п'ятсот дев'яносто чотири гривні п'ятдесят дві копійки), та 1 730 грн. витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана на протязі тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення буде складено 05 березня 2018 року.

Головуючий