Апеляційне провадження № 22-ц/796/1586/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 754/3693/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (далі - КП «КК з ОЖФ Деснянського району м. Києва»)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого 6 грудня 2017 року суддею Галась І.А. в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва об 11 год. 04 хв.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до КП «КК з ОЖФ Деснянського району м. Києва» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог вказувала, що з 04.01.2000 року вона була прийнята на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «КК з ОЖФ Деснянського району м. Києва».

25.01.2017 року її було запрошено на засідання Профкому КП «КК з ОЖФ Деснянського району м. Києва», де її проінформували про звільнення, протокол зазначеного засідання для ознайомлення відповідач надати відмовився. Цього ж дня вона дізналась про те, що 25.01.2017 року було винесено наказ про її звільнення через прогул.

Зазначала, що сумлінно виконувала свої посадові обов'язки і відсутні будь-які документальні підтвердження, якими було б зафіксовано відсутність її на робочому місці у відповідний час. На підставі наведеного вважає своє звільнення незаконним.

Вона неодноразово зверталась до відповідача з заявами щодо надання копії наказу, проте з останнім ознайомлена не була, трудову книжку не отримала, розрахунок після звільнення проведено не було.

Вказувала, що незаконні дії відповідача щодо її звільнення призвели до моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя.

На підставі наведеного просила скасувати звільнення та поновити її на посаді головного робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2017 року; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу та, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано того, що при звільненні у неї не відбиралися жодні пояснення, як це передбачено ст. 149 КЗпП.

Суд поверхово дослідив надані сторонами докази, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження, якими було б зафіксовано її відсутність на робочому місці у відповідний час, внаслідок чого дійшов хибного висновку про відмову у задоволенні позову.

Також зазначає, що судом при ухваленні рішення в частині відшкодування моральної шкоди не враховано порушення її прав у сфері трудових відносин, як це передбачено ст. 237-1 КЗпП.

Позивач підтримала доводи апеляційної скарги з наведених в ній підстав та просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Савченко Н.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходи із необґрунтованості позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 01.05.2015 р. була прийнята на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД 303 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» по переводу з КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва, що підтверджується Витягом з наказу №7-к (а.с. 108).

12 січня 2017 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» було винесено Наказ № 15 про притягнення до відповідальності, яким ОСОБА_4 оголошено догану за прогули з 06.01. 2017 року по10.01.2017 року (ас.86).

13.01.2017 р., 14.01.2017 р., 16.01.2017 р., 17.01.2017 р. та 18.01.2017 р. уповноваженою комісією були складені акти про відсутність ОСОБА_4 в ці дні на робочому місці (а.с. 109, 110,111, 112, 113).

25 січня 2017 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» на підставі клопотання, актів, рішення профспілкового комітету від 25.01.2017 р. було винесено Наказ № 7-к про звільнення робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД- 303 ОСОБА_4 за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 36).

25 січня 2017 року було складено Акт про те, що 25.01.2017 р. ОСОБА_4 було запропоновано отримати трудову книжку та ознайомитись з наказом про її звільнення, від чого вона відмовилась (а.с. 37).

26 січня 2017 року був складений Акт про те, що ОСОБА_4 було ознайомлено з наказом №15 від 12.01.2017 р. та № 19 від 20.01.2017 р. про притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності, а також з наказом №7-к від 25 січня 2017 року про звільнення з роботи за прогули згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Також їй було повідомлено про здійснення підприємством розрахунку при звільненні, а також було запропоновано ознайомитись під підпис з зазначеними вище наказами та запропоновано отримати трудову книжку, але ОСОБА_4 категорично відмовилася (а.с. 37).

Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв'язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до вимог ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до п.4 ч.І ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин потягом робочого дня) без поважних причин.

Для звільнення необхідна наявність таких умов, як протиправність дій (або бездіяльності) працівника, його вина, систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.

У відповідності до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду су дами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Крім того, відповідності до п.п. 22 та 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3. 4. 7. 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або у повноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпПправила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалася на недотримання відповідачем вищенаведених вимог закону, а також на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач звільнив її без належної на те правової підстави з порушенням вимог ст. 149 КЗпП України.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

При звільненні працівника з роботи видається наказ, в якому зазначаються підстава розірвання трудового договору з посиланням на відповідний пункт і статтю закону. На підставі цього наказу до трудової книжки робиться запис про причини звільнення, в ній також робиться посилання на формулювання чинного законодавства із зазначенням відповідного пункту і статті закону. Звільнення не може здійснюватися з підстав, не передбачених законом. Трудова книжка з належно оформленим записом видається працівнику в день звільнення. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. На вимогу працівника власник або уповноважений ним орган зобов'язаний також видати довідку про роботу працівника на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Згідно з частини 3 статті 10 ЦПК України та частин 1, 4 статті 60 ЦПК України, в редакції на день ухвалення рішення, кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про незаконність звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України, а саме, що вона була присутня на робочому місці або того, що вона була відсутня на робочому місці з поважних причин з період з 11 січня 2017 року по 25 січня 2017 року.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої.

Щодо доводів апеляційної скарги про відмову у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Під час розгляду справи ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, ні позивачем, ні її представником не були надані належні докази на підтвердження позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 26.02.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: