Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

26 лютого 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 03.11.2017 року мотивуючи тим, що він є власником 1/2 частини будинку № 73 по вулиці Набережній в місті Узин Білоцерківського району Київської області, в якій зареєстровані діти його колишньої дружини, відповідачі у справі. З ОСОБА_4 він розлучився 15.04.2014 року і її діти, забравши особисті речі, виїхали з будинку на нове місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживали батьки колишньої дружини. Отже, відповідачі не проживають у його квартирі з квітня 2014 року і поданий час, житлом не цікавляться, комунальні послуги не сплачують, в добровільному порядку не знімаються з реєстраційного обліку, таким чином порушують його право вільно користуватись та розпоряджатись власністю. Тому, позивач просив визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував та просив визнати відповідачів ОСОБА_5, яка змінила прізвище на «Павленко» та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили, відзив на позов до суду не надали.

На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є пенсіонером з 06.05.2000 року ( а.с. 26), зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а. с. 5-6), є власником вказаної квартири, що підтверджується копією договору дарування 1/2 частини будинку від 12.05.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області, за реєстровим № 1- 1838, та зареєстрованим 25.05.1988 року у Білоцерківському МБТІ ( а.с. 8-9).

В вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі у справі: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, донька колишньої дружини власника квартири, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, син колишньої дружини власника квартири, що підтверджується довідкою про місце проживання та склад сімї № 02-21-22/2043 від 03.11.2017 року (а.с. 10).

Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І- ОК № 094127 від 15.04.2014 року ( а.с. 4), позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідачі у даній справі заперечень проти позову з належними та допустимими доказами, в тому числі щодо поважності причин не проживання у спірному житловому приміщенні, до суду не надали.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_6, проте в даному житловому приміщення не проживають з квітня 2014 року, їх особистих речей в квартирі немає, житлом не цікавляться та не приймають участі в його утриманні, даний факт підтверджується актом обстеження матеріально побутових умов ( а.с. 27) та узгоджується з показами свідків.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі більше одного року без поважних причин не користуються вказаним житлом, участі в оплаті за комунальні послуги та в утриманні житла не приймають, належних та безспірних доказів того, що їм чинилися перешкоди у користуванні цим житлом, до суду не надано, як і не надано доказів щодо поважності причин не проживання у спірному житловому приміщенні, тому суд вважає за можливе визнати ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду в розмірі 640 грн. 00 коп. ( а.с.1), тому з відповідачів на його користь стягуються судові витрати по 320,00 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 15, 29, 319, 391, 402 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ст. 4, 12, 76 81, 223, 258, 259, 264 265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 320,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 320,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Суддя ОСОБА_8