справа № 208/4863/17
№ провадження 2/208/713/18
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді Івченко Т.П.,

При секретарі Корнієнко К.Є.,

За участі:

Представника позивачки адвоката ОСОБА_1,

Відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Камянське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_2 «про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди», -

встановив:

04.09.2017 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ФОП ОСОБА_2 яким просила:

- Поновити строк звернення до суду з позовною заявою;

- визнати незаконним наказ ФОП ОСОБА_2 про її звільнення № 4-к від 31.05.2017 року;

- змінити формулювання наказу про її звільнення № 4-к від 31.05.2017 року в частині причин звільнення, а саме ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України;

- зобовязати відповідача ФОП ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки в частині підстави звільнення, вказавши як підставу звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України;

- стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь:

o 11779 (одинадцять тисяч сімсот сімдесят девять) гривень 05 копійок невиплаченої допомоги;

o 13018 (тринадцять тисяч вісімнадцять) гривень 95 копійок середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні;

o 17668 (сімнадцять тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень 58 копійок моральної шкоди.

22.01.2018 року, з боку відповідача ФОП ОСОБА_2 подано відзив на позов, яким відповідач зазначив невизнання позовних вимог у повному обсязі, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

29.01.2018 року від представника позивача подано відповідь на відзив, яким визначено, що позовні вимоги є обґрунтованими, та підтримано позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та суду пояснив, що ОСОБА_3 працювала у відповідача на посаді продавця-консультанта, та 03.05.2017 року подала відповідачу заяву про звільнення її за власним бажанням, яка була завізована відповідачем, за умови перебування позивачки в період з 04.05.2017 року по 31.05.2017 року у відпустці. І враховуючи, що саме 31.05.2017 року є останнім днем праці ОСОБА_3, відповідач повинен був її звільнити саме 31.05.2017 року. Але під час знаходження у відпустці, позивачка змінила свою позицію щодо підстав звільнення, та написала заяву про звільнення з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яку направила на адресу відповідача поштою. В період з 31.05.2017 року розуміючи що вона звільнена з посади, до відповідача не прибувала, не отримувала трудової книжки, а телефонувала до ФОП ОСОБА_2, коли вона може приїхати та забрати розрахункові гроші. Фактично вона прибула до міста Дніпро де і знаходилося її попереднє місце роботи та здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_2М, 27.07.2017 року, де і отримала виплату по заробітній платі та трудову книжку. Тому вважає, що відповідач винен у несвоєчасній виплаті заробітної плати, і повинен сплатити їй середній заробіток, з підстав передбачених ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Крім того, враховуючи надіслання нею заяви про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, її звільнення повинно було відбутися саме за зазначених підстав, а не з власного бажання, тому всі заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Просить поновити строк на звернення із даним позовом, так як строк пропущений позивачкою з поважних причин. В період з серпня по вересень 2017 року, після ознайомлення з наказом про звільнення, отримання розрахунку та трудової книжки, позивачка хворіла, і тому тільки після одужання подала позов 04.09.2017 року.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав та суду пояснив, що дійсно позивачка працювала в нього продавцем-консультантом. За власним бажанням ОСОБА_3 вирішила звільнитися із посади, в звязку із чим бажаючи використати відпустку, 03.05.2017 року, написала заяву на його імя про звільнення з посади продавця-консультанта за власним бажанням, та заяву про відпустку з 04.05.2017 року по 31.05.2017 року. Зазначені заяви він погодив. З 04.05.2017 року позивачка на роботу вже не виходила. 31.05.2017 року на підставі заяви ОСОБА_3 ним винесений наказ про її звільнення за власним бажанням. Ні 31.05.2017 року, на наступний день відповідачка за розрахунком не прибувала. З його сторони ніякого перерахунку коштів на імя позивачки за місцем її знаходження не здійснювалося, поштових повідомлень не направлялось, трудова не відсилалася. Фактично 27.07.2017 року з позивачкою було проведено розрахунок по заробітній платі у повному обсязі та видана трудова книжка. Будь-якої заяви позивачки про звільнення з підстав за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, до винесення наказу про її звільнення не отримував, і з боку позивачки ніяким чином про зміну її волі не був повідомлений. Тому відсутні підстави для задоволенню позову у повному обсязі.

Вислухав представника позивача, відповідача, дослідив докази надані сторони, суд приходить до наступного:

04.09.2017 року від позивачки ОСОБА_3 подано даний позов. Позивачка зазначає що розрахунок, трудова книжка та ознайомлення із оспорюваним наказом про її звільнення від 31.05.2017 року, відбулося 27.07.2017 року. Але з 25.08.2017 року по 01.09.2017 року вона знаходилася на лікуванні, що підтверджено довідкою (а.с. 17), та потребуючи юридичної допомоги при захисті своїх прав, не мала обєктивної можливості звернутися із даним позовом в місячний строк, згідно до ст. 233 КЗпП України.

Враховуючи приписи ст. 234 КЗпП України, обєктивні обставини зазначені позивачкою, суд визнає їх поважними, та вважає можливим поновити строк на звернення до суду із заявленим позовом.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_3 на підставі наказу та трудового договору від 02.11.2016 року (а.с. 6-7), була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_2 на посаду продавця-консультанта, що не оспорюється сторонами.

Згідно до пояснень позивачки викладених у позовній заяві, показів представника позивача під час судового засідання, та показів у судовому засіданні ФОП ОСОБА_2, судом встановлено що 03.05.2017 року між ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2 узгоджено відпустки позивачки в період з 04.05.2017 року по 31.05.2017 року, та питання звільнення позивачки в останній робочий день, яким є 31.05.2017 року, про що з боку позивачки за узгодженням питання з відповідачем було подано відповідні письмові заяви 03.05.2017 року, які були передані позивачкою відповідачу, який їх погодив, що також підтверджено копією заяв (а.с.9, 34).

На підставі письмової заяви позивачки ОСОБА_3, яка особисто виклала своє волевиявлення щодо звільнення з займаної посади продавця-консультанта за власним бажання, ст.. 38 КЗпП України (а.с. 9), в останній робочий день позивачки, яким є 31.05.2017 року, з боку відповідача ФАТ ОСОБА_2 видано Наказ № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), про припинення трудового договору із ОСОБА_3, за власним бажанням, згідно до ст.. 38 КЗпП України, що також не оспорюється сторонами.

Щодо позиції позивачки ОСОБА_3 про її звернення до відповідача, вже після подання заяви від 03.05.2017 року за ст.. 38 КЗпП України (а.с. 9), із заявою про її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в ході судового розгляду встановлено, що зазначена заява не отримувалася відповідачем до винесення Наказ № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), та про написання такої заяви з боку позивачки будь-яким чином відповідач не був повідомлений, та в ході судового розгляду підтвердження такого факту з боку сторони позивача не надано (опис відправлення поштового відсутній)

Факт отримання відповідачем листа від ОСОБА_3 31.05.2017 року не оспорювався відповідачем, але отримане підправлення від позивачки відповідачем 31.05.2017 року, вже після винесення Наказ № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), що узгоджується із відповіддю ПАТ «Укрпошта» Дніпропетровської дирекції (а.с. 11), як зазначено відповідачем містило заяву ОСОБА_3 про її звільнення за власним бажанням, а не з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Також в ході судового розгляду не встановлено фактичних даних які б мали б підстави для визнання Наказу № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), незаконним, так як даний наказ узгоджується із приписами ст.. 38 КЗпП України та фактичними обставинами встановленими під час судового розгляду, в тому числі подачею позивачкою 03.05.2017 року заяви про звільнення за власним бажанням, яка і була погоджена відповідачем.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо подачі заяви ОСОБА_3 про її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені вимоги не підлягають задоволенню як в частині визнання незаконним наказу № 4-к, так і зміни формулювання у наказі, та внесення змін до трудової книжки позивачки, із стягнення вихідної допомоги за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

В іншій частині позовних вимог встановлено, що останнім робочим днем позивачки, який є днем її звільнення є 31.05.2017 року, що не оспорювалося сторонами.

Саме 31.05.2017 року при звільнення відповідачем позивачки, відповідач повинен був здійснити розрахунок з позивачкою, ознайомити її з наказом та видати трудову книжку.

Станом на 31.05.2017 року, ФОП ОСОБА_2 повинен був виплатити позивачці розрахункові в розмірі:

- за квітень 2017 року 1223, 25 гривень;

- на 31.05.2017 року 6629,45 гривень.

Сторони погодилися, що розрахунок між ФОП ОСОБА_2 з ОСОБА_3 відбувся 27.07.2017 року, до цього зазначені гроші з боку відповідача на імя позивачки не виплачувалися і не були перераховані поштовим відправленням.

Тому, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки 13018,95 гривень - середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період починаючи із 31.05.2017 року по 27.07.2017 року, як таких що узгоджуються із вимогами ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, з врахуванням кількості робочих днів за зазначений період, а саме за червень 20 робочих днів, та у липні 19 робочих днів, що виходячи із середньоденного заробітку позивачки, який не оспорювався сторонами, дорівнює 8059 (вісім тисяч пятдесят девять) гривень 35 копійок

В частині позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь 17668,58 гривень у відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог 237-1 КЗпП України, та враховуючи фактичні обставини по справі, поведінку сторін, що передувала подачі позовної заяви, вважає що діями відповідача завдано моральна шкода позивачки, яка була вимушена витрачати свій час, прикладати додаткові зусилля для отримання виплат при розрахунку, але зазначені вимоги повинні бути співрозмірними із фактичними обставинами справи, а тому підлягають частковому задоволенню.

Також, враховуючи, що позивачка при зверненні із позовом звільнена від сплати судового збору, то зазначені витрати згідно до ст. 133, 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», підлягають стягненню із відповідача на користь держави з врахуванням пропорційного задоволення позовних вимог позивачки.

Керуючись вимогами ч.1 ст. 38, ст.ст. 116, 117, 231-234, 237-1 КЗпП України, ст. 12, 81, 141, 263-265, 268, 417 (в редакції станом на 07.01.2018 року) ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Поновити строк на звернення із позовом ОСОБА_3, визнав його пропущеним з поважних причин.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_2 «про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди» - задовольнити частково.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію фізичної особи-підприємця 881816), 49600, м. Дніпро, вул. Тениста, будинок № 17:

на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2), місто реєстрації: АДРЕСА_1:

- 8059 (вісім тисяч пятдесят девять) гривень 35 копійок - середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період починаючи із 31.05.2017 року по 27.07.2017 року;

- 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди;

на користь держави:

- 1600 (одну тисячу шістсот) гривень 00 копійок в оплату судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно до 15.5) Перехідних положень ЦПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

15.8) оприлюднення інформації щодо справи, визначеної цією редакцією Кодексу, на офіційному веб-порталі судової влади України здійснюється в порядку, визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.

Суддя Івченко Т. П.