Справа № 6-71/2010
Провадження № 22-ц/779/282/2018
Головуючий у 1 інстанції Бердан Н.В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря: Мельник О.В.

з участю: представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням виконуючої ообов»язки начальника міського відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на ухвалу Калуського міськрайонного суду від 10 липня 2010 року,-

в с т а н о в и в:

У липні 2010 року виконуюча обов»язки начальника Калуського міського відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції Шпитальна В.М. звернулася в суд із поданням про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Подання обґрунтувала тим, що на примусовому виконанні у відділі ДВС Калуського МУЮ перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 82910,06 гривень боргу на користь юридичних осіб та держави. Добровільно рішення суду боржник не виконує. В ході примусового виконання державним виконавцем накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, здійснено виходи за місцем проживання боржника та направлялись виклики. Боржник ухиляється від виконання рішень суду та здійснює поїздки за кордон в приватних цілях. Тому, наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на нього судовими рішеннями, є підставою для обмеження його у праві виїзду за кордон.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 10 липня 2010 року подання задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним грошового зобов'язання на суму 82910,06 гривень.

На дану ухвалу представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, не повним з'ясування судом обставини, що мають значення для справи.

Суд не звернув увагу, що зі змісту подання неможливо встановити хто і коли здійснював виходи за адресою ОСОБА_2, коли і куди направлялись виклики та скільки разів.

Доводи у поданні про те, що ОСОБА_2 здійснює поїздки за кордон не підтверджені жодними доказами. У матеріалах справи наявна тільки копія постанови про відкриття виконавчого провадження, копія витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна та копії виконавчих документів. Судом помилково взято до уваги ці докази для задоволення подання та не враховано, що підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон є факт умисного ухилення від виконання судового рішення.

Апелянт також вказує, що порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України, якою доповнено кодекс згідно ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)" від 04.11.2010 року, який набрав чинності 08.03.2011 року. Тому, суд повинен був застосовувати закон, який діяв на час розгляду питання про обмеження у праві виїзду ОСОБА_2, тобто ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. Даним законом не передбачено, що суд може встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина за кордон.

Суд вийшов за межі своїх повноважень, порушивши норми матеріального права, що дає підстави для скасування оскаржуваної ухвали.

Представник міського відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутності, а результати розгляду скарги покладає на суд.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно матеріалів справи, на примусовому виконанні у відділі ДВС Калуського МУЮ перебувало зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 82910,06 гривень боргу на користь юридичних осіб та держави. 13.07.2010 року в.о. начальника Калуського міського відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції Шпитальна В.М. звернулася до суду із поданням про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, обгрунтовуючи таке - ухиленням боржника від виконання боргових зобов'язань.

Задовольняючи подання в.о. начальника Калуського міського відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції та тимчасово обмежуючи ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що боржник, незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи по примусовому виконанню, ухилявся від сплати боргу.

Однак. такий висновок суду не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Приписами ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантовано свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Норми ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулюють порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначають випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлюють порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону, однією з підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є ухилення ним від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Положеннями статті 11 Закону України "Про виконавче провадження» державному виконавцю надано право у процесі здійснення виконавчого провадження, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Із змісту подання та матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих документів про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь АКБ «Укрсоцбанк», на користь ВАТ «Родовід Банк», ЗАЗ «УМЗ», ВАТ «Ощадбанк» та штраф на користь держави, що разом складає 82910, 06 гривень. 23.02.2010 року виконавчі провадження об'єднано у зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 боргів на користь юридичних осіб та держави.

Згідно актів від 16.07.2009 року, 19.03.2010 року, 26.05.2010 року, складених державним виконавцем, боржник ОСОБА_2 за адресою, вказаною у виконавчому документі по вул. Будівельників, 28а в м. Калуші не проживає, майно боржника відсутнє, зі слів батьків перебуває за кордоном.

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого та рухомого майна, накладено арешт на нерухоме та рухоме майно боржника ОСОБА_2

З матеріалів подання, жодним доказом не підтверджено умисне ухилення боржника від виконання судових рішень. Наявність у матеріалах справи актів про відсутність боржника за місцем проживання не можна вважати фактом ухилення боржника від виконання судового рішення, а по змісту подання представника виконавчої служби вважає, з чим і погодився суд першої інстанції, що наявність у ОСОБА_2 невиконаного зобов»язання уже є ухиленням від його виконання.

Суд першої інстанції повинен був взяти до уваги, що ухилення - це навмисне чи інше свідоме невиконання обов'язків, особа, яка має невиконані зобов'язання і не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання, а не лише за наявності невиконаного зобов'язання, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання у повному обсязі або частково.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що у поданні державним виконавцем не зазначено доказів про навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов'язків, не з'ясував від яких дій він ухилявся, чи перешкоджав проведенню стягнення боргу, тому помилково, за обставин на які посилався державний виконавець, тільки на сам факт невиконання зобов'язання, обмежив право ОСОБА_2 як боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу на строк до виконання ним грошового зобов»язання.

У зв»язку із відсутністю доказів про ухилення боржника від виконання зобов»язання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з порушенням вимог законодавства задоволив подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2 Оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України апеляційний суд у складі колегії суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду від 10 липня 2010 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні подання виконуючої обов»язки начальника міського відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції Шпитальної В.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити.

Постанова у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22.02.2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта