Постанова

іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа 344/16307/15-ц

провадження № 61-5766 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцов В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариса Тарасівна,

третя особа - Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року у складі судді Польської М. В. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Васильковського В. М., Малєєва А. Ю. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Васильковського В. М., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення зі спадкоємця заборгованості за договором позики в сумі 572 500 грн та судових витрат.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, - Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору.

03 лютого 2016 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2 як зі спадкоємця заборгованість за договором позики в сумі 572 500 грн; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 23 вересня 2015 року, розташованого на АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і скасувати державну реєстрацію права власності на це приміщення за ОСОБА_3; визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення від 27 листопада 2015 року, розташованого на АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, і скасувати державну реєстрацію права власності на це приміщення за ОСОБА_4; стягнути судові витрати.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року до участі у справі залучено співвідповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_6, який за життя позичив у нього 25 тис. доларів США, що еквівалентно 572 500 грн, та не повернув їх. Він звертався до спадкоємців з вимогою про повернення боргу, однак вони цю вимогу не виконали. ОСОБА_2, прийнявши спадщину, з метою ухилення від виконання зобов'язання, відчужила успадковане майно ОСОБА_3 та своїй матері - ОСОБА_4

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи це рішення, місцевий суд виходив з того, що розписка, надана позивачем, не є доказом існування боргового зобов'язання ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_6 перед ОСОБА_1, оскільки в ній не зазначено, хто є позивакодавцем та не підтверджено отримання померлим коштів від ОСОБА_7 Сам по собі підпис ОСОБА_1, розташований внизу після підпису позичальника ОСОБА_6, виконаний іншою ручкою, не може свідчити про те, що саме ОСОБА_7 був позикодавцем. Крім цього, відсутні докази про заборону ОСОБА_9 відчужувати спадкове майно, а тому позовні вимоги щодо визнання угод недійсними є безпідставними.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 572 500 грн заборгованості за договором позики та 12 022 грн 50 коп. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що позивачем доведено існування боргового зобов'язання ОСОБА_6 перед ним. Оскільки ОСОБА_2 отримала спадщину після смерті ОСОБА_6, то вона має сплатити його борг ОСОБА_7 ОСОБА_2 вправі була розпорядитися спадковим майном шляхом укладення відповідних угод, оскільки заборони на його відчуження не існувало.

30 вересня 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення з неї боргу і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що жодних доказів на підтвердження боргових зобов'язань ОСОБА_6 перед ОСОБА_1 позивачем не було надано, а матеріали справи таких доказів не містять. Наявна у справі розписка не є належним доказом отримання ОСОБА_6 коштів саме у ОСОБА_1, оскільки в ній не зазначено, хто був позикодавцем, а також - кому необхідно повернути кошти. Розписка не може вважатися договором позики та служити доказом укладення між ОСОБА_1 і ОСОБА_10 такого договору і факту передачі коштів у борг позичальнику. Апеляційний суд при розгляді спору не дотримався правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У вказаній постанові зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

30 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні його позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати договори купівлі-продажу та дарування недійсними, скасувати їхню державну реєстрацію.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами помилково не було враховано причинно-наслідковий зв'язок між прийняттям спадщини ОСОБА_2 (після смерті ОСОБА_6) та поспішним відчуженням успадкованого майна третім особам з метою ухилення від цивільно-правової відповідальності перед кредиторами ОСОБА_6 ОСОБА_2 було відомо про права третіх осіб на спадкове майно. При відчуженні спадкового майна ОСОБА_2 приховала від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наявність вимог третіх осіб на об'єкти нерухомості та про свій обов'язок за рахунок успадкованого майна погасити заборгованість перед ним. Вказане залишилося поза увагою судів, що призвело до винесення помилкових рішень у частині відмови у визнанні договорів купівлі-продажу та дарування недійсними та скасування державної реєстрації.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в яких зазначала про те, що спадкоємці, які прийняли спадщину, незалежно за законом чи за заповітом, при зверненні до них кредитора спадкодавця, зобов'язані задовольнити їх вимоги, якщо вони обґрунтовані та доведені. Оскільки представником позивача на підтвердження існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договору позики було представлено розписку на суму 25 тис. доларів США, зі змісту якої не вбачається надання позики саме ОСОБА_1, a також факту, місяця та моменту передачі грошових коштів ОСОБА_6, то вказану розписку не можна вважати договором позики. Об'єкти нерухомого майна відчужені нею згідно з нотаріально-посвідченими угодами на підставі виданих їй нотаріальною конторою свідоцтв про право на спадщину в той час, коли заборони на їх відчуження не було. Отже, вона вправі була розпорядитися спірним майном. Спірні договори відповідають вимогам законодавства і ніякого відношення до стягнення з неї боргу в сумі 25 тис. доларів США не мають. Крім того, надана ОСОБА_1 розписка є сумнівною, підпис на ній виконаний не її батьком - ОСОБА_6 Відчуження нею успадкованого майна було здійснено не з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, а цілком законно і не порушувало прав позивача.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу № 344/16307/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наданою позивачем розпискою ОСОБА_6 зобов'язався повернути борг у сумі 25 тис. доларів США до 1 липня 2015 року (а. с. 196 т. 1).

У вказаній розписці не зазначено, кому повинен повернути борг ОСОБА_6, дату складання розписки, тобто час виникнення правовідносин за договором позики між позикодавцем та позичальником, а під підписом позичальника ОСОБА_6 проставлений підпис (іншою кульковою ручкою) та вказано прізвище «ОСОБА_7». Інших даних розписка не містить.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Спадщину після смерті батька ОСОБА_6 прийняла його дочка ОСОБА_2

9 вересня 2015 року ОСОБА_1 направлено ОСОБА_2 та колишній дружині померлого - ОСОБА_13 вимоги про задоволення зобов'язань ОСОБА_6 перед кредитором (а. с. 12 т. 1).

25 вересня 2015 року ОСОБА_1 направлено письмову претензію ОСОБА_2 про сплату заборгованості.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позикодавцем та боржником правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував і не взяв до уваги, що надана позивачем розписка не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки з неї не вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її складання, а також, хто виступив позикодавцем.

Суд першої інстанції встановив правову природу наявної у справі розписки, надав належну оцінку відсутності у ній обов'язкових елементів договору позики відповідно до положень статей 1046, 1047, 1049 ЦК України та з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Таким чином, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємців грошових коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини щодо наявності боргового зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Встановлено, що 2 листопада 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з нежитлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_2 (а. с. 132 т. 1).

27 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 вказане нежитлове приміщення (а. с. 209 т. 1).

21 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з нежитлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 110 т. 1).

23 вересня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_3 вказане нежитлове приміщення (а. с. 74 т. 1).

Отже, встановивши, що на час укладання вказаних договорів заборони ОСОБА_2 як власнику на відчуження спірних приміщень не існувало, право власності у третіх осіб на них не виникло, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 вправі була розпорядитися своїм майном на власний розсуд, в тому числі шляхом укладення відповідних угод. Правові підстави для визнання договорів недійсними відсутні.

Крім цього, позовні вимоги про визнання зазначених угод недійсними прямо пов'язані і випливають з позовних вимог про стягнення боргу за договором позики, які є безпідставними, тому й похідні вимоги не можуть бути задоволені.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи, постановлено внаслідок правильного застосування норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, а судом апеляційної інстанції помилково скасовано судове рішення першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постановусуду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 і про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення районного суду, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1, а саме - в частині скасування рішення апеляційного суду, яким безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції про відмову в позові про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нерухомого майна, обумовлено тим, що скасовуючи рішення місцевого суду в означеній частині та ухвалюючи нове ідентичне рішення, апеляційний суд всупереч вимогам статей 309, 316 ЦПК України 2004 року не встановив і не зазначив у своєму рішенні мотивів такого скасування.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Посилання позивача у касаційній скарзі на невстановлення судами всіх фактичних обставин справи щодо спірних угод та неправильне застосування норм матеріального права при вирішення відповідних позовних вимог є помилковими, спростовуються матеріалами справи та змістом рішення суду першої інстанції, яке є обґрунтованим та відповідає дійсним обставинам справи, при встановленні яких судом першої інстанції не було порушено норм процесуального законодавства і правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи про неправильне застосування судами положень статті 1282 ЦК України, не заслуговують на увагу.

Відповідно до зазначеної статті спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених правових норм право пред'явлення вимоги до спадкоємців боржника має саме кредитор, тобто особа, яка довела факт існування правовідносин між ним і боржником, в яких останній має невиконані зобов'язання перед кредитором. В даному випадку судом першої інстанції правильно встановлено, що таких правовідносин між позивачем і спадкодавцем не виникло.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 повністю спростовуються встановленими судом першої інстанції та наведеними вище обставинами справи і положеннями законодавства.

З урахуванням вимог частин першої, тринадцятої статті 141 та підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України щодо розподілу судових витрат між сторонами, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, - сплачений нею за подання касаційної скарги судовий збір у розмірі 6 870 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року скасувати.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції в розмірі 6 870 (шість тисяч вісімсот сімдесят) грн.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак