Справа № 346/3261/16-ц
Провадження № 22-ц/779/61/2018
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Мелінишин Г.П., Максюти І.О.,

секретаря Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та визначення порядку користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 листопада 2017 року, ухваленого суддею Веселовим В.М. в м. Коломия, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинковолодіння № 12 по вул. Шевченка в с. Лісний Хлібичин. За його господарством закріплена земельна ділянка площею 0,25 га. Суміжним землекористувачем є відповідач, за господарством якого закріплена земельна ділянка площею 0,10 га.

Посилаючись на те, що має намір приватизувати земельну ділянку, однак не може погодити межі із відповідачем, так як він постійно їх змінює, просив усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки площею 0,0187 га, загальною площею 0,25 га по вул. Шевченка в с. Лісний Хлібичин, 12 шляхом знесення господарських споруд, а саме: туалету, сараю та зобовязати відповідача забрати дрова, цеглу та викопати саджанці дерев у відповідності до встановлених меж, визначених судово-земельною експертизою.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 листопада 2017 року позов задоволено.

Вирішено усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки 0,0187 га. загальною площею 0,25 га., розташованої за адресою с. Лісний Хлібичин Коломийського району Івано-Франківської області, вул. Шевченка, 12 шляхом знесення відповідачем ОСОБА_3 туалету, сараю та зобовязано відповідача ОСОБА_4 забрати дрова, цеглу та викопати саджанці дерев у відповідності до встановлених меж, визначених судово-земельною експертизою.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 107,40 грн., витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи в сумі 4 000 грн. та витрати по правовій допомозі в сумі 4 000 грн.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_3 посилається на неповне зясування судом обстави, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що він та його представник не були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду цієї справи, а тому він не мав можливості повноцінно захистити свої права, доказати свою правоту в цьому спорі і довести безпідставність позовних вимог.

Вказує, що місцевий суд не встановив суті спірних правовідносин між сторонами щодо порядку користування земельними ділянками та законодавство, яке їх регулює, чим порушив принцип дії закону в часі, оскільки право користування земельними ділянками вони набули згідно порядку та вимог передбачених Земельним кодексом УРСР в редакції 1970 року.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що позивач є законним користувачем земельної ділянки площею 0,25 га по вул. Шевченка, 12 в с. Лісний Хлібичин, оскільки належних доказів до матеріалів справи не долучено, а також не заявлялося клопотання про їх витребування.

Вважає, що позивач в розумінні ст. 22 ЗК УРСР в редакції від 1970 року ніколи не набував права постійного користування земельною ділянкою площею 0,25 га., оскільки така земельна ділянка йому не виділялася в натурі. Не набував позивач земельної ділянки такої ж площі відповідно до вимог наступних діючих кодифікованих актів у сфері земельних відносин, а тому заявлені вимоги не могли бути задоволені судом.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно довідки виконкому Ліснохлібичінської сільської ради № 383 від 12 квітня 2016 року за позивачем рахується не 0,25 га, а 0,27 га, що суперечить обставинам справи і свідчить, що суд не надав належної правової оцінки змісту наданих позивачем доказів.

Висновок експерта № 011/3Т-17 від 27 липня 2017 року є незаконним та необєктивним, суд безпідставно послався на нього при обґрунтуванні доведеності позовних вимог позивача.

В ході розгляду цивільної справи, доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 здобуто не було, а навпаки, всі докази спростовують позовні вимоги останнього.

Крім того, судом неправильно визначено обсяг та розмір судових витрат позивача, у звязку із чим з нього помилково стягнуто на користь позивача надто завищену суму, яка не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

У звязку з наведеним просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 8 розд. ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з наведених вище мотивів.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без законних на те підстав використовує земельну ділянку позивача площею 39 м.кв., чим порушує право землекористування ОСОБА_2, а тому відповідачу необхідно усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки позивача площею 0,0187 га шляхом знесення туалету, сараю та зобовязати відповідача прибрати дрова, цеглу та викопати саджанці дерев.

Проте з таким висновком суду колегія суддів в повній мірі погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Пункт б частини 3 цієї ж норми визначає, що захист прав громадян та юридичних осіб земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку для порушення прав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є суміжними землекористувачами.

З виписки з протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Жданова від 08 квітня 1981 року вбачається, що ОСОБА_2 виділено площу для будівництва жилого будинку в с. Л.Хлібичин площею 0,08 га.

Відповідно до архівного витягу із протоколу №2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Жданова від 12 травня 1983 року ОСОБА_2 виділено присадибну ділянку площею 0,25 га.

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 25 листопада 1987 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарським спорудами по вул. Шевченка, 12 в с. Лісний Хлібичин Коломийського району.

З довідки №1361 від 22 вересня 2017 року, виданої виконкомом Ліснохлібичинської сільської ради вбачається, що за господарством по вул. Шевченка, 12 в с. Лісний Хлібичин числиться земельна ділянка площею 0,25 га.

Згідно даних оглянутої в засіданні апеляційного суду погосподарської книги в частині даних про господарство ОСОБА_2, за ним числиться земельна ділянка площею 0,25 га.

З виписки з протоколу №1 зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Україна» від 11 лютого 1988 року вбачається, що ОСОБА_3 виділено земельну ділянку для будівництва жилого будинку площею 0,10 га в с. Л.Хлібичин по вул. Шевченка між сусідами ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Також судом встановлено та не заперечується сторонами спору, що у 2004 році за наслідком роботи комісії по встановленню межових знаків між господарствами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було складено акт. За його даними встановлено, що комісією встановлено межові знаки в кількості 2 шт. з привязкою до залізного кілка на відстані 0,60 м для розмежування земельних ділянок ОСОБА_2І та ОСОБА_3 (а.с. 9).

При цьому, як вбачається зі змісту Акту та підтверджується показами в апеляційному суді свідка ОСОБА_7, актом було встановлено розмежування ділянок твердими межами з врахуванням площі користування закріпленого наявними в сторін документами, у ОСОБА_2 до 0,25 га, а у ОСОБА_3 до 0,10 га відповідно.

Рішенням Ліснохлібичинської сільської ради від 20 вересня 2004 року даний акт комісії було затверджено.

Як підтвердили сторони, дані встановлені наведеним Актом останні не оскаржували.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 011/ЗТ-17 від 27 липня 2017 року, призначеної в ході розгляду даної справи, дійсний розмір земельної ділянки ОСОБА_2 повинен становити 0,25 га, однак за результатами контрольних обмірів та виконаних обчислень загальної площі, розмір присадибної ділянки позивача ОСОБА_2 становить 0,2315 га, а ОСОБА_3 за результатами замірів має в користуванні земельну ділянкою площею 0,1835 га.

Площа зменшення землекористування земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ОСОБА_2 становить 0,0039 га або 39 кв.м. Як зазначив експерт у висновку, площа зменшення землекористування гр.ОСОБА_2 із відсутньої загальної площі 185,0 м.кв., що було спірним із ОСОБА_3 землекористування становить 39 м.кв., що вказано в представленій план схемі.

Крім цього, господарські споруди ОСОБА_3 навіс-шопа встановлено частково на земельній ділянці ОСОБА_2, а вбиральня облаштована з порушенням ДБН, без дотримання нормативно-технічного розриву - 1 м від споруди до межі. Будівельні матеріали - дошки, дерево, які складовано відповідачем частково на земельній ділянці позивача ОСОБА_2, а цегла у безпосередній близькості від бетонної огорожі (враховуючи покриття, що повернуто в сторону огорожі - сніг, дощові води), створюється негативний вплив на огорожу позивача та спричиняє її пошкодження.

Таким чином, висновком експертизи встановлено, що при співставленні картографічних матеріалів та документів представлених сторонами, зменшення площі пройшло внаслідок перенесення межі від господарства гр.ОСОБА_3 та накладення площею, 33,40м.кв. та за рахунок облаштування по межі навісу і складування будматеріалів власником сусідньої ділянки гр.ОСОБА_3, всього площа накладення складає 39 м.кв. (а.с.57).

Доказів, які б спростовували висновок експертизи стороною апелянта не наведено. Доводи щодо його необґрунтованості та неврахування експертом зауважень ОСОБА_3 під час проведення експертизи не ґрунтуються на обєктивних даних та не підтверджені відповідними доказами.

При розясненні судом стороні в порядку п.3 ч.5 ст.12 ЦПК можливості реалізації права на доведення таких обставин та наслідки не вчинення такої дії, сторона таким правом не скористалася.

Суд першої інстанції констатує в рішенні визначення експертом спірної площі, проте не надав такій обставині правильну оцінку, оскільки зобовязано усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою щодо «частини земельної ділянки 0,0187 га. загальною площею 0,25 га розташованої за адресою с.Лісний Хлібичин, по вул.Шевченка, 12». При цьому, судом не наведено підстав застосування такої площі.

Крім того, судом знайдено обґрунтованими доводи сторони позивача ОСОБА_2 щодо усунення перешкод шляхом знесення вбиральні та зобовязання відповідача прибрати цеглу та викопати саджанці дерев.

З висновку судової земельно-технічної експертизи № 011/ЗТ-17 від 27 липня 2017 року вбачається, що вбиральня та цегла розташовані на земельній ділянці ОСОБА_3 з порушенням ДБН, проте не знаходяться на земельній ділянці позивача, тому в цій частині підстави для зобовязання їх знести були відсутні. Не встановлено експертом та не доведено самим позивачем наявності саджанців, їх кількості, виду та ін., і що такі підлягають викопуванню. Позивач не зміг пояснити суду апеляційної інстанції щодо їх наявності та представити відповідні докази, тому і в цій частині рішення суду не є обґрунтованим.

Зокрема, до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обовязок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 80, 81 ЦПК України позивач зобовязаний довести в чому полягають неправомірні дій відповідача та яким чином порушуються його права.

Враховуючи наведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Статтею 12 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) визначено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції) витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у звязку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі.

Згідно довіреності від 24 квітня 2016 року, посвідченої секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси у Коломийському міськрайонному суді.

Таким чином, суд першої інстанції, стягуючи витрати на правову допомогу, залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси, однак представник документально не підтвердив свої повноваження, як адвоката чи іншого фахівця у галузі права, а тому, дана обставина є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи часткове задоволення позову, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн. та витрати по проведенню експертизи сумі 4 000,00 грн.

Крім того, у звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 10 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та визначення порядку користування земельною ділянкою задоволити частково.

Зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0039 га.(39 м.кв.), по вул. Шевченка, 12 в с. Лісний Хлібичин, Коломийського району Івано-Франківської області, шляхом знесення навіс-шопи та зобовязати відповідача прибрати дрова у відповідності до встановлених меж, визначених судово-земельною експертизою по довжині спільної з відповідачем західної межі межівник гр.ОСОБА_3, межові знаки № 3-№4-№5.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551,20грн. за подання позовної заяви в суді першої інстанції, витрати по проведенню експертизи сумі 4000грн.

В задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 4000грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені у зв»язку з переглядом справи в апеляційній інстанції в сумі 606,32 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2018 року.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_9