Справа № 308/8156/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуга С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду ухваленого 17 травня 2016 року головуючою суддею Сарай А.І. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третьою особою без самостійних вимог є: Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про визнання права користування чужою земельною ділянкою, -

встановив:

25.06.2014 року ОСОБА_2 звернулась у суд з даним позовом, який вмотивовано тим, що на підставі отриманих дозвільних документів у 1991 році розпочала будівництво житлового будинку, який станом на 07.06.2007 р. є незавершеним будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1.

Земельна ділянка площею 0,1209 га., що розташована по АДРЕСА_1 на якій знаходиться незавершеним будівництвом житловий будинок, належала їй на праві приватної власності, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.07.2007 року.

Відповідно до Іпотечного договору від 24.09.2008 року в іпотеку передано нею ПАТ "Банк Форум" зазначену земельну ділянку. Через невиконання своїх кредитних зобов'язань, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.06.2010 року стягнуто солідарно на користь Банку суму в розмірі 460501,76 грн., та з метою погашення заборгованості за кредитом, звернуто стягнення на предмет іпотеки.

15.10.2012 року предмет іпотеки було реалізовано з прилюдних торгів ОСОБА_3, який вважає, що разом з придбаною земельною ділянкою до нього перейшов і незавершений будівництвом житловий будинок. Проте, незавершений будівництвом житловий будинок в іпотеку не передавався, і рішення суду по ньому не приймалось, та й ОСОБА_3 придбав земельну ділянку, а не незавершений будівництвом житловий будинок.

Її право власності на незавершений будівництвом житловий будинок підтверджується Витягом № 36698350 від 12.12.2012 р. про здійснення державної реєстрації прав за № 38567742, і Витягом № 36698362 від 12.12.2012 р. з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 28567742.

Виникла ситуація, коли земельна ділянка площею 0,1209 га. на праві власності належить ОСОБА_3, а незавершений будівництвом житловий будинок, їй. На час звернення до суду з позовом, здійснити перереєстрацію об'єкту незавершеного будівництва по внесенню такого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно без наявності правовстановлюючих документів на землю, неможливо.

03.04.2014 року нею було направлено ОСОБА_3 пропозицію по укладенню Договору суперфіцію на користування чужою земельною ділянкою, але відповіді від останнього так і не отримала. За даних обставин, має потребу у визнанні права безстрокового користування чужою земельною ділянкою площею 0,0606 га. згідно плану для будівництва та обслуговування її житлового будинку, господарських будівель та споруд, облаштування та експлуатація свердловини, водогону, каналізації, системи газопостачання, під'їзду до будинку з оплатою за користування земельною ділянкою суми у розмірі 2181,60 грн. на рік.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2, відмовлено.

На рішення суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в обґрунтування скарги посилається на те, що суд ухвалив рішення без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи. Судом не досліджено первинні документи на підставі яких здійснювала будівництво житлового будинку. Незавершений будівництвом житловий будинок в іпотеку не передавався, та в Державному реєстрі обтяжень не перебуває (речовими заборонами не обтяжений). З прилюдних торгів, ОСОБА_3 придбав у власність земельну ділянку, а не незавершений будівництвом житловий будинок. Маючи право власності на недобудований житловий будинок, закінчити будівництвом даний будинок не має можливості через те, що такий знаходиться на чужій земельній ділянці. За відсутності правовстановлюючого документу на земельну ділянку, позбавлена підстав для звернення до Реєстраційної служби із заявою про внесення об'єкта незавершеного будівництвом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні норми містилися в ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції).

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 24.07.2007 р. Сторожницькою сільською радою Ужгородського району, на праві власності належала земельна ділянка площею 0.1209 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (Т.1, а.с.32).

24.09.2008 р. між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого в забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором № 0558/08/26-ZLv від 24.09.2008 р. ОСОБА_2 в іпотеку банку передано нерухоме майно - земельну ділянку площею 0.1209 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.33-35).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.06.2010 р. стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ «Банк «Форум» в особі Ужгородської філії заборгованість за кредитним договором № 0558/08/26-ZLv від 24.09.2008 р. у розмірі 460501.76 грн., та з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Банк «Форум» в особі Ужгородської філії по вказаному кредитному договору, звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку загальною площею 0.1209 га., що знаходиться в АДРЕСА_1, що на праві приватної власності належить майновому поручителю ОСОБА_2 (Т.1, а.с.39-41).

У ході примусового виконання виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2п-3952/10 виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, 01.11.2012 р. уповноваженою особою РВ ДВС Ужгородського МРУЮ складено акт про проведення прилюдних торгів та реалізацію вказаного предмета іпотеки, а саме, земельної ділянки площею 0.1209 га, що розташована в АДРЕСА_1, відповідно до якого переможцем торгів став відповідач ОСОБА_3 (Т.1, а.с.42).

На підставі акту про право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 за позивачкою ОСОБА_2 Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 12.12.2012 р. було зареєстровано право власності в цілому на об'єкт незавершеного будівництва, житловий будинок готовністю 44%, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.37, 38).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем фактично ставиться питання про зобов'язання ОСОБА_3 укласти договір суперфіцію щодо спірної земельної ділянки на встановлених нею умовах. Однак, такі вимоги не являються належним способом захисту порушеного права, так як відповідач наділений правом, а не обов'язком по наданню позивачці у користування частини земельної ділянки, шляхом укладення відповідного договору.

Проте, з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступних доводів.

Зокрема, із позовної заяви ОСОБА_2 не вбачається, що вона ставить питання саме про зобов'язання ОСОБА_3 укласти договір суперфіцію. В прохальній частині позовної заяви ОСОБА_2 просила суд лише визнати за нею право безстрокового користування чужою земельною ділянкою в певних розмірах на певних умовах, жодної вимоги про укладення договору суперфіцію нею не заявлялося. Долучення позивачем до матеріалів позовної заяви проекту договору суперфіцію, ОСОБА_2 намагалася лише обґрунтувати ту обставину, що нею вживалися заходи досудового врегулювання спору, в один з можливих способів вирішення такого, однак, такі заходи не дали результату. В той же час, вказане не свідчить про те, що ОСОБА_2 ставить питання про укладення договору суперфіцію в судовому порядку, тоді як лише намагається отримати право користування чужою земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку.

Зазначене свідчить, що суд першої інстанції, в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу, відмовив у задоволенні не тих позовних вимог, які пред'являлися ОСОБА_2, що є підставою для скасування такого рішення з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час реєстрації права власності на будинок - 12.12.2012 р.) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, власник житлового будинку, будівлі, споруди на підставі статті 120 ЗК України вправі вимагати від власника земельної ділянки (в тому числі й шляхом подання відповідного позову) оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розташоване відповідне нерухоме майно, та ділянкою, необхідною для його обслуговування.

Тобто, пред'явлений наразі ОСОБА_2 позов ґрунтується на нормах матеріального права.

Як роз'яснено в п. 18-1 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Тобто, розмір та конфігурація земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку може визначатися лише згідно висновку судової земельно-технічної експертизи.

Судом апеляційної інстанції, у відповідності до приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України (у редакції до 15.12.2017 року), роз'яснено позивачу право на призначення експертизи з даного питання та наслідки вчинення чи не вчинення даної процесуальної дії.

Після чого, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21.10.2016 року, заявлене клопотання представника позивача ОСОБА_6 про призначення у справі земельно-технічної експертизи, задоволено та призначено відповідну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту ОСОБА_7 (Т.1, а.с.200-202).

Згідно висновку експерта за №204/17 від 31.08.2017 р. запропоновано варіант встановлення земельного сервітуту площею 0,0079 га. для влаштування під'їзду та для завершення будівництва, догляду і здійснення поточних ремонтів житлового будинку по АДРЕСА_1, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 згідно Додатку №3 до експертизи. Крім цього, незавершений будівництвом будинок займає площу забудови 0,0133 га.

Оскільки, ОСОБА_3 придбав з прилюдних торгів саме земельну ділянку площею 0,1209 га. на якій знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_2 із загальною площею забудови 0,0133 га. Та для влаштування до даного будинку під'їзду, завершення будівництва, та здійснення догляду і поточних ремонтів, необхідна додаткова земельна ділянка загальною площею 0,0079 га., яка за лінійними розмірами визначених меж користування за годинниковою стрілкою по зовнішньому периметру становить відповідні розміри: 3,40х22,70х13,19х13,85х9,79х8,91 метрів, що відображено в Додатку № 3 до експертного висновку. Тож, виходячи з необхідності здійснення належної добудови незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 і обслуговування його, та під'їзду до нього, ОСОБА_2 має потребу в отриманні дозволу на постійне платне користування чужою земельною ділянкою, загальною площею 0,0212 га. (0,0133 га. + 0,0079 га.).

Колегія суддів, погоджується з таким варіантом визначення конфігурації користування чужою земельною ділянкою, позаяк позивачу як власнику незавершеного будівництвом житлового будинку, необхідно в першу чергу завершити його будівництво та в подальшому здійснювати догляд за таким об'єктом нерухомого майна. Крім цього, такий відповідає приписам статей 98-100 і ст. 120 ЗК України, а відтак, його слід взяти до уваги та визначити параметри і конфігурацію земельної ділянки саме відповідно до такого запропонованого експертом варіанту.

Стосовно вимоги про користування чужою земельною ділянкою для облаштування та експлуатації свердловини з питною водою, водогону, каналізації, системи газопостачання, то такі можливо заявляти тільки після виконання відповідних технічних умов з прив'язкою до земельної ділянки і житлового будинку. ОСОБА_2 такої технічної документації не має, що є перешкодою для вирішення питання про встановлення чужої земельної ділянки, щодо користування для зазначених вище цілей.

ОСОБА_2 просила суд зазначити також, що при зміні власника земельної ділянки та/або житлового будинку, право користування чужою земельною ділянкою залишається незмінним та/або переходить до нового власника житлового будинку на тих самих умовах, і в тому обсязі.

Проте, такі вимоги є передчасними, оскільки в силу закону, а саме, ч. 1 ст. 101 ЗК України і ч. 6 ст. 403 ЦК України, земельний сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Тобто, такі вимоги позивачки є безпідставними.

Стосовно розміру плати за користування земельною ділянкою, на яку погоджується позивач виходячи зі змісту позовної заяви, колегія суддів констатує наступне.

Згідно ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом, ч. 3 ст. 101 ЗК України.

У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Згідно з ст. 5 ЗУ «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні (крім випадків спадкування спадкоємцями першої та другої черги за законом (як випадків спадкування ними за законом, так і випадків спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також випадків спадкування власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою) та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, вартості земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Статтею 13 ЗУ «Про оцінку земель» передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Таким чином, хоча чинним земельним законодавством чітко не врегульовано порядок визначення розміру плати за встановлення земельного сервітуту за рішенням суду (не в добровільному порядку), проте, аналізуючи чинне законодавство, колегія суддів вважає за можливе застосувати в даній справі аналогію закону та виходить з того, що такий розмір слід обчислювати виходячи з нормативної оцінки земельної ділянки у відповідності до п. 2 ст. 13 ЗУ «Про оцінку земель».

Відповідно до листа Сторожницької сільради від 18.12.2017 року за № 1584, нормативно грошова оцінка земель житлової забудови села Сторожниця станом на 01.01.2017 року, становить 113,07 грн. за метр квадратний. Розмір орендної плати, що встановлюється не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки, Т.2, а.с. 39.

Та коли, 113,07 грн. х на 3% та х на 212 м.кв. = 718,68 грн., тобто, дана сума і є платою за встановлення земельного сервітуту. Проте, звертаючись з позовом ОСОБА_2 погодилась встановити плату за користування чужою земельною ділянкою у розмірі 2181,60 гривню на рік, яку і просить суд встановити на користь ОСОБА_3.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що пред'явлений наразі ОСОБА_2 позов підлягає частковому задоволенню, а відтак, рішення суду першої інстанції, у відповідності до підпунктів 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід скасувати, ухваливши в справі постанову про часткове задоволення позову.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 травня 2016 року скасувати та ухвалити в справі постанову суду про часткове задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_2 право безстрокового користування чужою земельною ділянкою (сервітут), яка на праві власності належить ОСОБА_3, площею 0,0212 га. згідно висновку земельно-технічної експертизи №204/17 від 31.08.2017 року за лінійними розмірами визначених меж користування земельною ділянкою за годинниковою стрілкою по зовнішньому периметру: 3,40х22,70х13,19х13,85х9,79х8,91 метрів, що становить частину від загальної земельної ділянки площею 0,1209 га. за Кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1, для влаштування під'їзду та для завершення будівництва, догляду і здійснення поточних ремонтів житлового будинку АДРЕСА_1, Закарпатської області, що на праві власності належить ОСОБА_2 з оплатою за користування чужою земельною ділянкою (сервітут) вартості такої у розмірі 2181,60 гривню в рік на користь власника земельної ділянки ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді