Справа № 494/1289/17
Провадження № 2/494/90/18
05.03.2018 року м.Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Римаря І.А.,
за участю: секретаря судового засідання - Козубенко О.О.,
позивача ОСОБА_1 (особисто),
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу №494/1289/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -
26.12.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 27.12.2017 року відкрито провадження по справі.
У своїй заяві позивач зазначив, що являється власником житлового будинку за адресою: вул.. Квіткова (колишня ОСОБА_3), 15, с. Маринове Березівського району Одеської області. У вказаному будинку мешкає позивач з родиною. ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_2 являється колишньою дружиною його сина. У 2015 році відповідачка припинила шлюбні відносини з моїм сином, залишила будинок та виїхала з помешкання. До теперішнього часу відповідач з реєстрації в будинку не знялась, на прохання позивача щодо зняття з реєстрації не реагує, та мешкає не за місцем реєстрації, також не являється членом його сімї. ОСОБА_1 зазначив, що відповідач не користується житловим будинком без поважних причин, та порушує його право в повному обсязі володіти, користуватись та розпоряджатись власністю. У звязку з вищевикладеним позивач просить суд задовольнити його заяву та усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: вул.. Квіткова (колишня ОСОБА_3), 15, с. Маринове Березівського району Одеської області.
У судовому засіданні 05.03.2018 року ОСОБА_1 наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити.
Відповідач у судове засідання 23.01.2018 року, 02.02.2018 року та 05.03.2018 року не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно довідки Березівського РС ГУДМС України в Одеській області ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.26), фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, судом направлялись на адресу фактичного проживання повістки про виклик до суду, які відповідач отримав, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення кореспонденції (а.с.45, 46), також один конверт повернувся з відміткою «адресат не знайдений» (а.с.28). Окрім того, відповідач повідомлений про розгляд справи за телефоном, про що свідчить телефонограма №1731 (а.с.35-36).
. Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_4 проти Іспанії» (1989), сторона зобовязана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».
З огляду на наведене, ігнорування відповідачем викликів до суду, суд доходить висновку про розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, «Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи».
Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, про що не заперечував позивач.
Вислухавши пояснення позивача, враховуючи байдужість відповідача до розгляду справи, оскільки остання будь-яких клопотань, відзиву не надала, у судове засідання жодного разу не зявилась; вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно договору купівлі-продажу від 28.01.2003 року (а.с.7) та технічного паспорту від 11.11.2002 року (а.с.8-10) власником будинку за адресою: вул. К.Маркса, 15, с. Маринове Березівського району Одеської області є ОСОБА_1
Відповідно довідки про склад сімї від 28.11.2017 року виданої виконавчим комітетом Маринівської сільської ради (а.с.11) та виписки з домової книги (а.с.12) відповідач зареєстрована у будинку за вищевказаною адресою, однак не проживає.
Згідно рішення Березівського районного суду Одеської області від 04.09.2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розлучилися (а.с.13).
Актами перевірки проживання засвідчених депутатом Маринівської сільської ради від 27.08.2016 року та від 16.12.2017 року підтверджується, що ОСОБА_2 у будинку за адресою: вул. К.Маркса, 15, с. Маринове Березівського району Одеської області з липня 2015 року не проживає (а.с.14-15).
В силу статті 379 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.
Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 року та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011 року).
Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави..
Частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України передбачено: «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом».
Статтею 391 ЦК України встановлено: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном».
Згідно з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' «у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами».
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 (дружина позивача) та ОСОБА_7 (сусідка) повідомила, що відповідач з 2015 року у вищевказаному будинку не проживає, особистих речей у ньому не має, будь-які відносини з позивачем не підтримує, за будинком не доглядає, виїхала з будинку самостійно та перешкод ніхто не чинив.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач являється власником спірного житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірному будинку зареєстрована ОСОБА_2, яка не проживає в ньому понад два роки, участі у витратах на утримання будинку не приймає, вибралася з будинку добровільно та перешкод у користуванні будинком ніхто не чинив.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Керуючись статтями 12, 13, 229, 265, 273 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: вул.. Квіткова (колишня ОСОБА_3), 15, с. Маринове Березівського району Одеської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлений та підписаний 07.03.2018 року.
Суддя І.А. Римар