У Х В А Л А

3 березня 2018 року

м. Київ

справа № 182/7815/15-ц

провадження № 61-1183св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - Нікопольський відділ поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року у складі судді: Рибакової В. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у складі суддів: Барильська А. П., Бондар Я. М., Зубакова В. П.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Верховного Суду від 4 січня 2018 року у справі № 182/7815/15-ц відкрито касаційне провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області (далі - Ніковольський ВП ГУНП в Дніпропетровській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що у вересні 1995 року у неї було викрадено автомобіль АУДІ-100, реєстраційний номер НОМЕР_2, рік випуску - 1992, № кузова - НОМЕР_1. За фактом незаконного заволодіння автомобілем, на підставі заяви ОСОБА_5 28 вересня 1995 року порушено кримінальну справу № 35019 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК. До теперішнього часу вищевказаний автомобіль не знайдено, відповідальних осіб за його викрадення до кримінальної відповідальності не притягнуто. Нікопольським міськрайонним судом 30 жовтня 2010 року кримінальну справу закрито на підставі статті 11-1 КПК (1960 року) у зв'язку із закінченням строків давності притягнення винної особи до кримінальної відповідальності. Посилаючись на положення статті 1177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), позивач просила суд стягнути на її користь з держави, завдану матеріальну шкоду у розмірі 600 000 грн, як вартість транспортного засобу, оскільки не встановлено особу, яка вчинила злочин.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення мотивовані тим, що механізм відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, яка компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, законодавчо не врегульований. Положення статті 1177 ЦК не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину, мають визначатися спеціальним законом. До прийняття такого закону про відшкодування державою шкоди відповідно до статті 1177 ЦК на підставі загальних правил відшкодування здійснюватись не може.

Також суди зробили висновок, що чинне на сьогодні законодавство передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок Державного бюджету лише у випадку, коли кримінальне правопорушення вчинено спеціальним суб'єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури або суддя) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна.

Крім того позивач не наддала доказів, що підтверджували б наявність прямого причинного зв'язку між діями або бездіяльністю Нікопольський МВ (з обслуговування міста Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області та заподіянням шкоди позивачу, доказів щодо визнання її потерпілою у вищевказаній кримінальній справі, доказів щодо оскарження дій посадових осіб Нікопольського МВ (з обслуговування міста Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно тлумачать положення статті 1177 ЦК. Також судами було порушено положення статей 10, 11, 303 ЦПК (у редакції чинній, на час вирішення спору), статей 3, 8, частини другої статті 19, статті 64 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо особі не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Керуючись статтями 33, 34, 55, 260, 401 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Справу № 182/7815/15-ц за позовом ОСОБА_4 до Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди призначити до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель