Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 760/10533/15-ц

провадження № 61-1150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник позивачів - ОСОБА_6,

позивач - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

відповідач - Київська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року у складі судді Кицюк В. С. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2016 року у складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_8, Київської міської ради (далі - КМР) про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 року затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8, ОСОБА_11 про визнання права власності на ј частини спадкового майна і розділу житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_8 про виділення належної йому частки із спадкового майна в цьому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, після його смерті відкрилася спадщина, та ОСОБА_8 отримано свідоцтво на Ѕ частини будинку на АДРЕСА_1 та 2/3 частини відповідної земельної ділянки площею 399 кв. м.

Позивачі вважають, що решта частини земельної ділянки за цією адресою, площею 200 кв. м була успадкована ними в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, чоловіка ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 та ОСОБА_7, в рівних частинах.

Звернувшись до нотаріальної контори, вони отримали відмову на тій підставі, що видати відповідне свідоцтво немає можливості, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вищезазначену земельну ділянку.

Просили суд задовольнити позов та визнати право власності на земельну ділянку саме в межах, визначених у мировій угоді, що затверджена ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року позов задоволено частково, визнано право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, після смерті ОСОБА_10 в рівних частках на земельну ділянку на АДРЕСА_1, площею 200 кв. м (що відповідає 1/3 частини від земельної ділянки, площею 599 кв. м).

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, без визначення меж згідно з мировою угодою, затвердженою ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 року, що не позбавляє позивачів можливості звернутися до відповідних компетентних органів для вирішення цього питання безпосередньо на місцевості в натурі з урахуванням загальної площі належної їм на праві спільної часткової власності земельної ділянки (200 кв. м).

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2016 рокурішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог щодо визначення меж належної їм частини земельної ділянки, законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують. У частині визнання за позивачами права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, площею 200 кв. м (що відповідає 1/3 частини від земельної ділянки, площею 599 кв. м), рішення суду сторонами не оскаржено.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення у частині відмови у задоволенні позову, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В іншій частині судові рішення не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що мировою угодою, яка затверджена ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 року, що набрала законної сили, чітко визначено територіальні межі земельної ділянки на АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_10 Незастосування мирової угоди в частині визначення меж є порушенням норм процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

3 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що спірна земельна ділянка, площею 0,0599 га, була приватизована ОСОБА_11 12 серпня 1999 року.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 було затверджено розподіл житлового будинку між ОСОБА_11 (1/2 частини), ОСОБА_8 (1/4 частини) та ОСОБА_10 (1/4 частини).

Земельну ділянку (загальною площею 0,0599 га), на якій розташований вказаний житловий будинок, було поділено наступним чином: виділено 200 кв. м (тобто 1/3 частини) ОСОБА_10 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2), а 399 кв. м (тобто 2/3 частини) - ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер. Все своє майно заповів сину ОСОБА_8 (відповідач).

ОСОБА_8 вступив у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_11 за заповітом на Ѕ частини житлового будинку та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_8 не отримав правовстановлюючий документ на спадкову земельну ділянку площею 399 кв. м, оскільки мирова угода від 2001 року не була виконана в частині винесення меж у натурі і не отримано відповідних правовстановлюючих документів.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 травня 2006 року за ОСОБА_8 визнано право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 399 кв. м (від 0,0599 га) на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_11 Задовольняючи позов, суд, зокрема, виходив з того, що відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (позивачі у цій справі) не заперечували того факту, що ОСОБА_8 має право на 399 кв. м земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом. Указане рішення набрало законної сили.

На підставі зазначеного рішення Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації на ім'я ОСОБА_8 1 вересня 2006 року видано державний акт на 2/3 частини земельної ділянки площею 399 кв. м (від 0,0599 га) на АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 є власником 3/4 частини житлового буднику (1/4 частини за мировою угодою від 16 листопада 2001 року та 1/2 частини згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2004 року) та 2/3 частини земельної ділянки площею 399 кв. м згідно з державним актом від 1 вересня 2006 року.

Позивачі є власниками в рівних частках 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Мирова угода від 16 листопада 2001 року не була виконана її сторонами в частині оформлення права власності на земельну ділянку.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2008 року ОСОБА_8 виділено в натурі 2/3 частини земельної ділянки площею 399 кв. м на АДРЕСА_1, відповідно до додатка № 4 висновку № 07/07 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 8 лютого 2008 року судовим експертом ОСОБА_13, а ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 залишена у спільному користуванні 1/3 частини земельної ділянки площею 200 кв. м на АДРЕСА_1. Також зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 знести гараж під літ. «Е», який розташований на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_8 Зазначене рішення набрало законної сили.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2009 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2008 року залишено без змін, виходячи з того, що доводи ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про відсутність правових підстав для ухвалення рішення з причин наявності укладеної та затвердженої судом мирової угоди, відповідно із якою проведено розділ земельної ділянки, є необґрунтованими, оскільки резолютивна частина ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 року не містить умов, за якими сторонами було укладено мирову угоду, а також ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2007 року ОСОБА_8 відмовлено у задоволені заяви про видачу виконавчого листа щодо примусового виконання ухвали суду, якою затверджено мирову угоду від 16 листопада 2001 року. Предмет і підстави справи, яка розглянута районним судом 16 листопада 2001 року, та цієї справи, а також сторони, є різними. ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 добровільно не виконали умови мирової угоди та категорично заперечували проти її виконання.

У постанові відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про закінчення виконавчого провадження від 8 червня 2010 року зазначено, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2008 року фактично виконано, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 знесено гараж під літ. «Е» на АДРЕСА_1.

На звернення ОСОБА_8 до Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації щодо виділення в натурі (на місцевості) 2/3 частини земельної ділянки площею 399 кв. м на АДРЕСА_1, надано відповідь, що треба звернутися до землевпорядної організації.

ОСОБА_8 уклав з комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» договір від 23 липня 2010 року № 738 на виконання комплексу геодезично-вишукувальних робіт з установлення меж земельної ділянки на АДРЕСА_1, згідно з рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2008 року.

На підставі вказаного договору, було виконано винос меж у натурі на земельній ділянці, у зв'язку з чим 8 вересня 2010 року складено акт здачі-прийому встановлення (на місцевості) меж поділу земельної ділянки на АДРЕСА_1, а саме було закріплено в натурі межовими знаками 8 кутів повороту по межі розподілу.

У постанові відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 6 жовтня 2014 року про закінчення виконавчого провадження зазначено, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва у справі № 2-1638/13 виконане, встановлена тверда межа (паркан) на земельній ділянці на АДРЕСА_1, згідно з рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2008 року, відповідно до додатка № 4 висновку № 07/07 судової будівельно-технічної експертизи від 8 лютого 2007 року.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права та незастосування мирової угоди в частині визначення меж спростовуються встановленими у справі обставинами.

Правові підстави для визнання за позивачами права власності в порядку спадкування за законом у рівних частках на 1/3 частини земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 200 кв. м саме в межах, визначених у мировій угоді, яка затверджена ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 року, відсутні, оскільки рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2008 року, яке набрало законної сили та було виконано, встановлені межі розподілу земельної ділянки згідно з висновком № 07/07 судової будівельної-технічної експертизи від 8 лютого 2007 року і відповідач одержав державний акт на право власності на земельну ділянку з визначенням меж за рішенням суду.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку з визначенням меж згідноз мировою угодою, затвердженою ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2001 року, доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції в цій частині - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик