Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 725/4407/15-ц

провадження № 61-2353св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсибанк»,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області, ОСОБА_6,

представник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області - Манжосов Максим Павлович,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»,

представник третьої особи - ОСОБА_8,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_9,

представники особи, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Владичан А. І., Височанської Н. К., Литвинюк І. М. від 17 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області (далі - відділ ДВС), ОСОБА_6, третя особа - ТОВ «Кредекс Фінанс», про зняття арешту із заставленого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 18 червня 2008 року банк та ОСОБА_6 уклали договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 90 тис. дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом та кінцевим терміном повернення не пізніше 19 лютого 2029 року.

Назабезпечення виконання кредитного зобов'язання, того ж дня позивач та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавцем надано в заставу банку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 53,10 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та обтяження вказаного майна було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна й оголошено заборону його відчуження.

Відповідно до листа відділу ДВС, який банк отримав 16 липня 2015 року, в провадженні відділу ДВС перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання 13 виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості на загальну суму 20 млн 229 тис. 673 грн 74 коп. та в межах вказаного виконавчого провадження 9 липня 2015 року державним виконавцем складено акт опису і арешту майна боржника, яким описано зазначену квартиру.

Оскільки обтяження, яке виникло на підставі вказаного акту опису і арешту майна перешкоджає реалізації права позивача на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, обтяження спірного нерухомого майна в позивача виникло раніше та він має вищий пріоритет перед іншими на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки, у зв'язку з чим накладене державним виконавцем обтяження підлягає скасуванню, то банк просив звільнити з-під арешту нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_6, що перебуває в іпотеці ПAT «УкрСиббанк» на підставі договору іпотеки від 18 червня 2008 року, а саме квартиру, загальною площею 53,10 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці в складі судді Скуляк І. А. від 18 листопада 2015 року позов ПАТ «Укрсиббанк» задоволено. Звільнено з-під арешту нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_6, що перебуває в іпотеці ПAT «УкрСиббанк» на підставі договору іпотеки від 18 червня 2008 року, а саме квартиру, загальною площею 53,10 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до акту опису та арешту майна державного виконавця відділу ДВС від 9 липня 2015 року накладений арешт на предмет іпотеки унеможливлює виконання умов договору іпотеки щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в разі порушення умов основного зобов'язання. Крім того, суд виходив з того, що обтяження спірної квартири на користь позивача відповідно до договору іпотеки було накладено раніше ніж був здійснений арешт майна, а тому позивач має пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Таким чином, накладений арешт на майно на підставі вказаного акту порушує право банку, як іпотекодержателя з найвищим пріоритетом, оскільки позбавляє його можливості задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 лютого 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_9 та відділу ДВС задоволено. Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2015 року скасовано та в задоволенні позову ПАТ «Укрсиббанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», керуючись, зокрема, статтями 317, 321 та 391 ЦК України, виходив із того, що позивач не є ні власником, ані володільцем спірного майна, тому права банка як іпотекодержателя підлягають захисту шляхом пріоритету його вимоги під час реалізації заарештованого майна, а не звільненням його з-під арешту. Таким чином, під час виконання зведеного виконавчого провадження та накладенні арешту на спірне майно боржника 9 липня 2015 року, що перебувало в іпотеці ПАТ «Укрсиббанк», державний виконавець діяв в межах норм чинного законодавства. Крім того, особи звернулися з апеляційними скаргами до судуз дотриманням вимог процесуального закону щодо порядку апеляційного оскарження заочного рішення суду.

У березні 2016 року ПАТ «Укрсиббанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що особи, які оскаржують заочне рішення суду, повинні дотримуватися порядку, встановленого для оскарження таких рішень. Суд апеляцінйої інстанції, порушуючи вимоги статті 213 ЦПК України, застосував до правовідносин сторін статті 317, 321 та 391 ЦК України, а не статті 54 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених у частині третій статті 54 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалюючи рішення в справі, суд апеляційної інстанції не навів мотивів для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_9

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

У разі, якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (частина перша статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин).

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 54 «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленного майна.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин).

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Суди встановили, що 18 червня 2008 року банк та ОСОБА_6 уклали договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 90 тис. дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом та кінцевим терміном повернення не пізніше 19 лютого 2029 року.

Назабезпечення виконання кредитного зобов'язання, того ж дня позивач та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавцем надано в заставу банку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 53,10 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка залишилася в його володінні.

18 червня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_12 накладено заборону на відчуження предмету іпотеки та внесено відомості до відповідного державного реєстру.

На виконанні відділу ДВС перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання 13 виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості на користь різних стягувачів на загальну суму 20 млн 229 тис. 673 грн 74 коп. На забезпечення повного виконання вказаного виконавчого провадження 9 липня 2015 року державним виконавцем складено акт опису і арешту майна боржника, яким описано вказану квартиру.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували право інших стягувачів за зведеним виконавчим провадженням задовольнити свої вимоги за рахунок нерухомого майна, що перебуває в іпотеці.

З огляду на викладене, оскільки суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, порушивши вказані норми матеріального права, не звернув уваги на те, що накладення арешту на квартиру - предмет іпотеки порушує права іпотекодержателя, тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позові.

Натомість суд першої інстанції, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення в справі.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсибанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17лютого 2016 року скасувати, заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк