АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Кулікової С.В. (суддя-доповідач)

суддів: Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

за участю секретаря: Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу судді Подільського районного суду міста Києва від 6 листопада 2017 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про зняття заборони виїзду за кордон,

Справа № 758/11492/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/1006/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Васильченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановив:

у серпні 2017 року позивачі звернулись до суду з позовом про зняття тимчасової заборони виїзду за кордон, встановленої ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2011 року.

Подану заяву позивачі обґрунтовували тим, що на сьогоднішній день відповідач втратив права по зобов'язанням позивачів по договору, так як їх передано по договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року ТОВ «Кей-Колект», в той час, як ТОВ «Кей-Колект» по договору факторингу не має відношення до заборони позивачів на виїзд за кордон.

Позивачі вказували, що на даний час у них є необхідність виїзду за кордон для працевлаштування, у тому числі для заробітку коштів щоб погасити заборгованість по договору вже перед колекторською фірмою.

Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 6 листопада 2017 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивачі посилаються наневідповідність ухвали суду нормам процесуального права та неналежну оцінку наданих суду доказів, оскільки заборона на виїзд за кордон має бути скасована судом виходячи з того, що відповідач втратив право вимоги про тимчасову заборону виїзду відповідачів, уклавши договір факторингу №1 від 12 грудня 2011 року, ухвала про тимчасову заборону виїзду позивачів за кордон винесена незаконно, за заявою кредитора, а не органу виконавчої служби. Дана заборона ускладнює можливість погашення заборгованості по договору, який укладений строком до 24 квітня 2020 року, тому приймати рішення про тимчасову заборону виїзду відповідачів за кордон на даний час не має необхідності. Окрім того, судом не було об'єктивно досліджено дане питання, а також відсутнє обґрунтування та посилання на матеріали справи, не зазначено мотивів з яких суд дійшов висновків постановляючи таку ухвалу.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 38, 39) в судове засідання не з'явились, клопотання про відкладення судового розгляду не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у відсутність сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі, звернувшись з даним позовом зазначали, що їм було відмовлено у перетині кордону України на підставі тимчасової заборони виїзду за кордон, встановленої ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2011 року. На підтвердження вказаних обставин позивачами було надано копію рішення ДПС України від 13.07.2014 року про відмову перетину кордону України та копію листа Оболонського районного суду міста Києва, інші докази відсутні.

Судом відмовлено у відкритті провадження за даним позовом на підставі п.1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України та зазначено про те, що за змістом ст. 377-1 ЦПК України до компетенції суду відноситься лише вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції передчасно дійшов до такого висновку з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п. 2, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суддя вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з підстав, передбачених законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

При постановленні ухвали суду, не було перевірено як наявність так і відсутність у особи підстав для такого звернення до суду, тобто процесуального документу, який порушує його права.

Також, як правильно зазначили апелянти, відсутнє мотивування відмови у відкритті провадження за такими вимогами із належним обґрунтуванням в якому порядку можливий розгляд питання зняття заборони виїзду за кордон.

Так, частиною третьою статті 441 ЦПК України передбачено компетенція суду щодо можливості постановлення ухвали про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Повноваження суду щодо можливості скасування такої постанови, крім скасування її в апеляційному порядку, законом не передбачені.

Так, відповідно до п. 5 розділу Х111 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюста від 02.04.2012 року № 512/5, (з наступними змінами) обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: повернення виконавчого документа до суду, який його видав, на підставі частини першої статті 38 Закону; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1 - 3, 5 - 7, 9 - 12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів.

Таким чином суд першої інстанції правильно вказав на те, що тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України закономпокладено на суд, проте не пересвідчився у існуванні вирішеного судом питання щодо обмеження позивачів у праві виїзду та не роз'яснив про те, що припинення такого обмеження здійснюється державним виконавцем.

За таких обставин, колегія суддів вважає постанову судді першої інстанції передчасною та не вмотивованою.

Згідно ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні ухвали було допущено порушення норм процесуального права, тому ухвала судді підлягає скасуванню, а справа поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Подільського районного суду міста Києва від 6 листопада 2017 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: