Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 473/4299/15-ц

провадження № 61-4177св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Шолох З. Л., Довжук Т.С., Коломієць В. В.,

встановив :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року справу № 473/4299/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 473/4299/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 жовтня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 14 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на придбання автомобіля в розмірі 59 040 грн із терміном повернення до 14 серпня 2015 року та сплатою 19,49 % річних.

На виконання кредитних зобов'язань позичальник повинен здійснювати щомісячний платіж на погашення кредиту в рівній сумі по 703 грн та проценти за користування кредитом, у визначеному графіком розмірі, до 10 числа кожного місяця.

14 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки з терміном дії до 14 серпня 2018 року, за умовами якого остання зобов'язалася нести солідарну відповідальність з позичальником за кредитним договором у повному обсязі.

Крім того, 14 серпня 2008 року ОСОБА_3 передав у заставу транспортний засіб марки «DAEWOO LANOS», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 103 052 грн станом на 27 травня 2015 року, з яких: 47 785 грн 09 коп. - заборгованість за кредитом та 55 267 грн 86 коп. - заборгованість за процентами.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року у складі судді Висоцької Г. А. позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2008 року станом на 27 травня 2015 року у розмірі 103 052 грн 95 коп. та судовий збір у сумі 2 199 грн 10 коп. У частині позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього. У задоволенні решти вимог суд відмовив, зазначивши, що при зверненні з позовними вимогами до поручителя банк пропустив позовну давність, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 серпня 2008 року станом на 27 травня 2015 року у розмірі 48 611 грн 07 коп. та судовий збір по 763 грн з кожного.

Апеляційний суд виходив із того, що поручителем надана згода на збільшення обсягу його відповідальності, тому відсутні підстави для застосування вимог частини першої статті 559 ЦК України.

Зазначивши, що за умовами кредитного договору черговий платіж позичальник мав здійснити на погашення кредиту не пізніше 10 лютого 2010 року, а наступний платіж на погашення процентів позичальник мав здійснити не пізніше 10 листопада 2010 року, тому з наступного дня після цих дат позивач довідався або повинен був довідатися про порушення свого права, суд стягнув заборгованість за кредитним договором у солідарному порядку з боржника і поручителя в межах трирічного строку позовної давності.

У травні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У скарзі вказує, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, неповно з'ясовані всі обставини справи.

Зокрема, апеляційний суд залишив поза увагою підпункт 9.2 пункту 9 кредитного договору, згідно з яким строк дії договору припинився на 10 день місяця наступного за днем виникнення боргу, а саме: 10 грудня 2008 року, проте банківська установа звернулась з позовом до суду 29 жовтня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» подало заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишити без змін рішення апеляційного суду як таке, що ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що суд апеляційної інстанції всебічно, повно, об'єктивно дослідив обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя з огляду на те, що кредит надавався позичальнику на строк з 14 серпня 2008 року до 14 серпня 2015 року, тому перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а саме: з 14 серпня 2015 року та триватиме три роки відповідно до вимог статті 257 ЦК України.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині позовних вимог до поручителя, в іншій частині судове рішення не оскаржується, тому у касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 14 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит на придбання автомобіля в розмірі 59 040 грн зі сплатою 19,49 % річних та терміном повернення до 14 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 4.4 договору позичальник повинен здійснювати щомісячні платежі по 703 грн та проценти за користування кредитом, у визначеному графіком розмірі, до 10 числа кожного місяця.

14 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки з терміном дії до 14 серпня 2018 року, за умовами якого остання зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати за виконання умов кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 27 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 103 052 грн, із яких: 47 785 грн 09 коп. - заборгованість за кредитом та 55 267 грн 86 коп. - заборгованість за процентами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_4, яка заявила про застосування позовної давності, та стягуючи заборгованість за кредитним договором лише з позичальника, суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив позовну давність, про застосування якої заявлено стороною у спорі. При цьому, встановивши, що погашення боргу за кредитним договором останній раз проводилося в липні 2009 року, а до 10 серпня 2009 року відповідач черговий щомісячний платіж не здійснила, суд зазначив, що початком перебігу позовної давності необхідно вважати 11 серпня 2009 року. Таким чином, перебіг позовної давності за вимогами кредитора розпочався з серпня 2009 року і до моменту направлення вимоги 17 січня 2015 року та звернення до суду з позовними вимогами 04 лютого 2015 року такий строк сплив.

Згідно зі статтею 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Крім того, у статті 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Виходячи із частини четвертої статті 559 ЦК України, такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі.

Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов'язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.

Частина перша статті 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1 статті 4 договору поруки від 14 серпня 2008 року сторони передбачили, що договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами й діє до 14 серпня 2018 року.

Тобто цим пунктом договору сторони передбачили альтернативний строк дії договору.

Встановивши, що банк звернувся до поручителя з позовом у межах строку дії договору поруки, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшов правильного висновку про те, що порука не є припиненою та обґрунтованого висновку про солідарну відповідальність боржника та поручителя.

Виходячи із умов договору поруки, згідно з якими його сторони узгодили строк дії договору поруки до 14 серпня 2018 року, колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги щодо припинення поруки з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Наявність підстав припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України перевірена апеляційним судом та зроблений правильний висновок про недоведеність ОСОБА_4 збільшення обсягу відповідальності, що є її процесуальним обов'язком відповідно до частинитретьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування згаданих висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2016 року в оскарженій частині, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2016 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат