Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2696/16-ц

Номер провадження: 2/511/19/18

13 лютого 2018 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванова О. В., секретаря судового засідання Кирилової І.В.

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи органу опіки та піклування Роздільнянської райдержадміністрації про встановлення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

01.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації та просить визначити місце проживання доньки ОСОБА_1 разом з ним, мотивуючи тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 2005 року, який в 2007 році розірвано. Від шлюбу 16 грудня 2005 року народилася донька ОСОБА_1, він являється батьком дитини. ОСОБА_5, народилася в с.Камянка, Біляївського району, тобто за його адресою проживання, де вони проживали разом. Після розірвання шлюбу у 2007 року відповідачка пішла від нього, забрала доньку. ОСОБА_5 теперішній час проживає зі своєю матірю (відповідачем по справі) ОСОБА_4, яка постійно знаходиться в м. Одесі і там працює. Відповідачка не дозволяє йому бачитися з донькою. В лютому 2008 року він звертався до органу опіки та піклування з метою врегулювання питання щодо побачень з донькою та йому було дозволено побачення з донькою першого третього тижня з 18.00 пятниці до 18.00 неділі. Він постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, має власний будинок. Від підприємницької діяльності він має стабільний дохід, який дозволяє йому утримувати як себе, доньку ОСОБА_5, так і свою нову родину. Завдяки цьому в позивача немає ні проблем з харчуванням, ні потреб в одязі, іграшках, на столі та в коморі завжди є свіжа і екологічно чиста городина (фрукти, овочі та ягоди, тощо), консервація, кисломолочна продукція, що так необхідні швидко ростучому молодому організму. Вважає, що донька повинна проживати з ним, що у нього є усі необхідні умови для проживання дитини, так як він з відповідачкою не може в добровільному порядку вирішити спір про те, з ким проживатиме їх неповнолітня дочка, тому він змушений звернутися до суду.

Позивач в судовому засіданні підтримав свої доводи викладені в змісті позову та додав, що після розлучення з відповідачем він створив нову родину, одружився з ОСОБА_6В.( після реєстрації шлюбу ОСОБА_4), від другого шлюбу має сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також виховує доньку дружини від першого шлюбу ОСОБА_8 2000року народження. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9, позовні вимоги позивача підтримала, наполягала на їх задоволенні, пояснила, що відповідач по справі на даний час не має власного житла, проживає в найманій однокімнатній квартирі разом з співмешканцем, дитина не має власної кімнати, виконує роль няньки для другої дитини відповідача, постійно створює сварки в момент прохання позивача, як батька надати можливість поспілкуватися з донькою. Всі свої доводи про спілкування батька з донькою вона прирівнює до грошей, постійно просить гроші для дитини, але нічого конкретного на них дитині не купляла. Рішенням органу опіки та піклування Біляївської райдержадміністрації позивачу було встановлено та дозволено побачення з донькою, але відповідачка чинить припони на протязі тривалого часу не дозволяючи йому бачитися з донькою, тому це стало підставою позивача для звернення до суду з визначенням місця проживання дитини.

Відповідачка ОСОБА_4, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що дійсно перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 від шлюбу у них 16 грудня 2005 року народилася дитина ОСОБА_1, спільне життя у них не склалося, отже шлюб між ними в 2007 році був розірваний. Дочка ОСОБА_10 постійно мешкала з нею в с.Щербанка Роздільнянського району Одеської області, в будинку її матері, де і до теперішнього часу вони зареєстровані. У звязку з тим, що після розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_1 перестав їй допомогами матеріально утримувати їх спільну дитину вона вирішила поїхати до м. Одеси для працевлаштування, при цьому залишивши дитину з бабусею. Знайшовши роботу, знявши квартиру вона перевезла ОСОБА_1 також до м. Одеси, де влаштувала її до школи. В подальшому влаштувала своє власне життя та народила сина. Всі разом проживали в найманій квартирі. Її заробітку хватало на утримання своїх дітей, окрім того, вона створила для доньки всі умови, ОСОБА_1 відвідує багато секцій, ходить на додаткові курси. Про все це вона повідомляла позивача, але він постійно в телефонному режимі знущався з неї, казав їй, що вона буде жити, як жебрачка, що він ніколи їй більше не дасть грошей. А в подальшому відбере дитину. ОСОБА_10 любить батька, тому дуже боляче сприймала суперечки між мамою та батьком, постійно стверджувала, що хоче жити з мамою, але і мала бажання відвідувати батька та його нову родину, про що вона як мати це знала, але вважала, що для цього є канікули. Вважала позов ОСОБА_1, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, суду додав, що причиною розпаду сім'ї була психологічна несумісність між сторонами, яка негативно вплинула на подружні стосунки та призвела до непорозумінь та втрати моральної рівноваги в їх сім'ї. Батьки не дійшли згоди, щодо спілкування з дитиною в добровільному порядку, що призвело до вищезазначеного позову, але дівчинка повинна проживати з матірю, виключних підстав для позбавлення мати проживати окремо від дитини не має. Вважав, що оскільки дитина неповнолітня, ще й дівчинка, тому вона потребує більшої материнської турботи.

Окрім того, ним було надано заперечення на позовну заяву, яке він обґрунтував тим, що право на виховання та піклування дитиною покладається на обох батьків в рівній мірі. Заявлений позов не відповідає інтересам дитини. Обставина, вимушеного виїзду до м. Одеса не є тою обставиною, щоб змінювати місце проживання дитини, крім того дитина відвідує школу, нею в даний час піклується мати. Також зазначено, що оскільки позивач проживає не один, має нову родину, двоє дітей то хто буде піклуватися дитиною, зазначені обставини не відповідають найкращим інтересам дитини.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_2 заперечувала проти доводів батька дитини ОСОБА_1 та просила в його задоволенні відмовити, так як з урахуванням віку дитини, відібрання її від матері та перешкоди у спілкуванні з матір'ю, можуть негативно вплинути на психічний стан дитини та її розвиток.

Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, свідків, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У п. 18 Постанови № 11 Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що мати та батько мають рівні права щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу з ким із батьків вона бажає проживати.

Статтею 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року визначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Судом встановлено, що 04.09.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Камянській сільській раді Біляївського району Одеської області, який 11.05.2007 року було розірвано, про що сторонами отримано свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЖД №038632.(а.с.6)

В період шлюбу у сторін 16.12.2005 року народилась дитина: донька- Бельчик ОСОБА_12, про що свідчить свідоцтво про народження серії І-ЖД №018503 виданого Камянською сільською радою Біляївського району Одеської області на підставі актового запису №29. В графі батьки зазначені сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4В.(а.с.5).

Позивач після розірвання шлюбу 11 грудня 2007 року вдруге уклав шлюб,що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД № 069065(а.с.116).

Згідно свідоцтва про народження у позивача 22.02.2008 року народилася дитина: син - ОСОБА_7.(а.с.117).

Як, вбачається з копії постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем ВДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції, підставою для якого було рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 20.06.2013 року, яким позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення аліментів на її користь на утримання доньки ОСОБА_1, у розмірі 600грн., щомісячно з ОСОБА_1 були задоволені.(а.с.122-123), але призначені аліменти ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 не сплачував, від чого у нього утворилась заборгованість.

Відповідно довідки №898 виданої виконавчим комітетом Камянської сільської ради Біляївського району від 16.11.2016 року, склад сімї позивача становить: дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_7, падчерка ОСОБА_8, мати ОСОБА_13Д.(а.с.118).

ОСОБА_14 на теперішній час проживає разом з матірю в м. Одеса, де мати наймає житло, але її місце реєстрації за адресою: вул. Північна, 25 в с. Щербанка Роздільнянського району Одеської області, де проживає її рідна мати.(а.с.48).

У звязку з неприязненими відносинами між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, та проживання останньої разом з донькою за іншою адресою, ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування Біляївської райдержадміністрації Одеської області з заявою про визначення йому терміну побачень з донькою.

Відповідно до рішення органу опіки та піклування Біляївської райдержадміністрації Одеської області № 90 від 04.02.2008 року визначено порядок спілкування позивача ОСОБА_1 з донькою з метою участі у її вихованні (а.с.7).

З пояснень позивача по справі судом було встановлено, що виконання рішення про порядок спілкування з донькою для батька не надавалося можливим, та відповідачем була визнана обставина, що свідомо обмежувала батька у спілкуванні з донькою, обґрунтовуючи це тим, що для цього є особисті причини, повязані саме із неприязненими стосунками між ними.

Матеріальне положення позивач підтвердив фотокартками власного будинку(а.с.75-91).

Допитані в судовому засіданні свідки: друга дружина позивача ОСОБА_4, її донька від першого шлюбу ОСОБА_8, мати позивача ОСОБА_13, друг сімї ОСОБА_15, які надали суду пояснення та стверджували, що вони створили всі необхідні умови для проживання ОСОБА_1 в їх родині. Дуже її люблять, донька від першого шлюбу другої дружини, повідомила, що з ОСОБА_1 вона спілкується нібито з рідною сестрою, дуже радіють всі коли вона приїжджає до них у гості. На їх думку саме мати ОСОБА_10 не дозволяє їй спілкуватися з батьком, стільки скільки дитина бажає та переконує ОСОБА_1, що для цього є канікули. Дуже впливає на думку доньки коли мова йде про визначення місця її проживання.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_1, пояснила, що дуже любить батька та всю його нову родину, скучає за бабусею (мати батька), має бажання приїжджати до них частіше, але вона відвідує багато секцій, ходить на додаткові заняття по навчанню, тому в неї мало часу. Виявила своє бажання проживати в однокімнатній квартирі в м. Одесі, але разом з матірю та маленьким братиком. Зазначила, що буде старатися приїжджати до батька частіше не тільки на канікули, а на інші свята.

Таким чином судом встановлено, що кожен з батьків проявляв відповідно материнську і батьківську турботу до дитини, виходячи з власних можливостей, додавав зусиль щодо належного утримання та виховання доньки, об'єктивних доказів протиправної поведінки або байдужості з боку будь-кого з батьків до доньки не надано і в судовому засіданні не встановлено.

В судовому засіданні 08.06.2017 року ОСОБА_1 було заявлено клопотання про призначення амбулаторної судової - психологічної експертизи відносно неповнолітньої дитини, вказане клопотання задоволено судом та справа надіслана експертній установі. (а.с.239-241).

Але, вказана експертиза не була проведена в зв'язку з неявкою ОСОБА_4 з донькою та ОСОБА_1, на визначену дату, про що повідомлений місцевий суд (т.2 а. с. 1-3), при цьому ОСОБА_1 крім іншого повідомлявся і судом про необхідність явки до експерта та розяснювалися наслідки невиконання вказаних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі від подання експертам необхідних матеріалів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Виходячи із змісту цієї норми закону прихильність дитини до одного з батьків та психологічний стан дитини може бути встановлено лише в результаті проведення судової - психологічної експертизи.

На підставі ч. 1 ст.77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, виходячи зі змісту вказаних норм закону на особи, які беруть участь у справі, покладаються певні обов'язки, при недотриманні яких можуть наступити несприятливі наслідки.

В судовому засіданні позивач підтвердив, що виклики до експерта він отримував, але для проведення експертизи не зявився та вартість її не сплатив, оскільки не бажав травмувати дитину.

Суд вважає, що позивач в даному випадку самостійно розпорядився своїми правами, ухилився від проведення заявленої ним експертизи, оскільки він повинен був довести факт доцільності проживання його дочки саме з ним та прихильність дитини до нього, а тому цілком слушно несприятливі наслідки покласти саме на нього.

Твердження ОСОБА_1 про те, що мати не піклується дитиною, ухиляється від її виховання, не створює належних умов для проживання дитини, вимагала у батька дитини велику купу грошей за проживання дитини саме з батьком, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи, що твердження ОСОБА_1 про прихильність доньки до батька, що мати психологічно не сумісна з дочкою, що зміна місця проживання доньки потягне несприятливі наслідки у її розвитку не підтверджено в судовому засіданні будь-якими належними доказами, крім того, сам батько ухилився від проведення психологічного обстеження дитини та не наполягав на приведенні дитини на експертизу, тому вказані обставини суд трактує не на користь ОСОБА_1

Згідно до ч.ч. 1, 5-7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, не спростовуючи факту того, що батько дитини може створити найкращі умови для розвитку та виховання дитини, судом не було встановлено виняткових обставин для відібрання дитини від матері.

При цьому, суд зауважує, що не зважаючи на неодноразові розяснення судом сторонам по справі необхідності надання висновку органу опіки та піклування щодо предмету доказування по справі, вказане сторонами до уваги не прийнято та висновок суду не наданий.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Суд не може погодитися з доводами батька дитини, що у разі якщо дитина буде постійно проживати з матірю, будуть порушені його права як батька і він не зможе приймати участі у вихованні доньки, оскільки судом враховуються положення ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 141 СК України і позивач не позбавлений батьківських прав та має право на безперешкодне спілкування та виховання дитини.

Та обставина, що ОСОБА_1 має більш кращі матеріально-побутові умови життя, більші доходи, не може бути самодостатньою підставою для визначення місця проживання доньки саме з ним, оскільки відповідно до положень Сімейного Кодексу України, Принципу 6 Декларації прав дитини - малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю.

Жодних фактів того, що ОСОБА_4 має ознаки, передбачені ст.ст.164, 170 СК України - судом не встановлено. Крім цього, ОСОБА_1, в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами те, що ОСОБА_4 неналежно утримувала дитину та створювала умови, які суперечили б інтересам їх доньки. Навпаки, ОСОБА_4, належним чином забезпечує доньку, нею створені усі необхідні умови для проживання доньки, остання приділяла увагу вихованню дитини, її духовному та фізичному розвитку.

При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання доньки разом з матір'ю.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання доньки з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення доньки зі своєю матір'ю (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 р. у справі N 6-2445цс16).

Оцінивши досліджені докази, з врахуванням неповнолітнього віку дитини, що донька весь час проживає з матірю, ставлення відповідачки до дитини, її особу, та бажання доньки проживати разом з матірю, суд дійшов висновку, що проживання доньки ОСОБА_1 зі своєю матірю відповідає інтересам дитини та не знаходить підстав для визначення місця її проживання з батьком.

Керуючись ст.160,161 Сімейного Кодексу України, ст. 81, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи органу опіки та піклування Роздільнянської райдержадміністрації про встановлення місця проживання малолітньої дитини відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до п.п. 15.2, 15.5 Перехідних положень до Закону України № 2147-VШ від 03.10.2017р. скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що можуть бути предметом судового розгляду; апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. В. Іванова