Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 641/3851/16-ц

провадження № 61-2545св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4,

представник публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Мизиненко ДмитроВалерійович, Кузнецова Наталія Анатоліївна, ,

треті особи: фізична особа - підприємець ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Даря Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова в складі судді Чайки І. В. від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Трішкової І. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П. від 10 листопада 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_4, треті особи: ФОП ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу СлоневськаД. В., про зняття арешту з майна.

Позовна заява мотивована там, що 4 лютого 2011 року вона та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, на підставі якого позивач набула право власності на вказану квартиру. На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу спірна квартира під забороною на відчуження не перебувала та статусу предмета іпотеки не мала.

У 2015 році позивач у нотаріуса отримала інформацію, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (далі - Реєстр заборон) міститься запис від 15 серпня 2011 року, зареєстрований за № 11501624приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу СлоневськоюД. В., щодо заборони на відчуження вказаної квартири, власником якої в Реєстрі заборон значиться ОСОБА_7 Ця заборона була зареєстрована на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2011 року.

Оскільки вказані відомості в Реєстрі заборон були внесені як нове обтяження в той час, коли власником квартири вже була позивач, то наявні підстави для знаття арешту зі спірної квартири, виключення з Реєстру заборон та Державного реєстру іпотек відповідних записів.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2011 року було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2010 року про зняття заборони на відчуження, за яким був знятий арешт зі спірної квартири, дія цього арешту, як обтяження на іпотечне майно підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису про обтяження в Реєстрі заборон як такий, що виключений на підставі незаконного рішення суду, оскільки перестала існувати підстава виключення цього запису.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу від 4 лютого 2011 року відповідає вимогам законодавства, а рішення апеляційного суду Харківської області ухвалено лише 6 липня 2011 року, тому на момент укладення правочину заборони на відчуження спірної квартири не існувало.

Крім того, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника позивача в пологовому будинку, а позивача - на настановних заняттях в університеті.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Суди встановили, що строк дії кредитного договору визначено до 27 жовтня 2026 року.

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Суди встановили, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув і на час ухвалення рішення боржник не виконав основного зобов'язання.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Порядок ведення Реєстру заборон, внесення (одержання) інформації до (з) нього було встановлено Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказам МЮ України від 9 червня 1999 року № 31/5 у редакції наказу МЮ України від 18 серпня 2004 року № 85/5 (далі - Положення), яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 2.1. та підпункту 2.1.2. цього Положенняпідставою для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна є, зокрема, накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом - Реєстратором заборони відчуження на об'єкти нерухомого майна.

Заява про реєстрацію (вилучення) обтяження об'єкта нерухомого майна (додатки 1-3), що подається судами і слідчими органами - у зв'язку з накладенням ними арешту на об'єкти нерухомого майна (звільненням з-під арешту).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року).

Таким чином, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, якщо презумпцію правомірності договору не спростовано (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) то всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року в справі № 644/4855/14-ц.

Суди встановили, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2010 року задоволено позов в справі за позовом арбітражного керуючого (ліквідатора ФОП ОСОБА_7.) ОСОБА_9, ОСОБА_10 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Слоневської Д. В., третя особа - ФОП ОСОБА_7, про зобов'язання вчинити нотаріальні дії. Зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Слоневську Д. В. зняти заборону на відчуження та вилучити записи про іпотеку з Реєстру заборон та з Державного реєстру іпотек, у тому числі і на квартиру АДРЕСА_1

Указаним судовим рішенням було встановлено, що постановою господарського суду Харківської області від 13 липня 2009 року в справі № Б-50/48/09 ФОП ОСОБА_7 було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором було призначено арбітражного керуючого ОСОБА_9

Під час здійснення повноважень ліквідатором було виявлено та включено до ліквідаційної маси банкрута нерухоме майно, в тому числі і спірну квартиру, яка знаходилась під заставою ПАТ «Банку «Фінанси та Кредит» на підставі іпотечного договору.

28 грудня 2010 року ліквідатор ФОП ОСОБА_11 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу об'єкту аукціону, а саме: квартири АДРЕСА_1.

4 лютого 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію право власності на спріну квартиру було зареєстроване за позивачем 18 лютого 2011 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2011 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2010 року було змінено та скасовано в частині покладення на приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу СлоневськуД. В. обов'язку зняти заборону відчуження та вилучення записів про іпотеку з нерухомого майна з Реєстру заборон та Державного реєстру іпотек на квартиру АДРЕСА_1

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2013 року задоволено позов ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, треті особи: ФОП арбітражний керуючий ОСОБА_10, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д. В., товарна біржа «Правопорядок», про звернення стягнення на предмет іпотеки - звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1

У зазначеному судовому рішенні було встановлено, що 27 жовтня 2006 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 уклали кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 26 тис. дол. США зі строком користування до 27 жовтня 2026 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань, банк та ОСОБА_7 уклали договір іпотеки, предметом якого є належна ОСОБА_7 квартира АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16 грудня 2015 року, заочне рішення суду першої інстанції від 17 вересня 2013 року було скасовано.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки рішення суду першої інстанції про зняття арешту зі спірної квартири було скасоване рішенням суду апеляційної інстанції.

Крім того, доводи касаційної інстанції про поважність причин неявки позивача та її представника в судове засідання суду апеляційної інстанції не можуть бути взяті до уваги, оскільки в матеріалах справах наявне лише клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку з її перебуванням у лікарні, але вона не надала до суду апеляційної інстанції доказів, які б підтверджували поважність причин її неявки в судове засідання, долучивши їх лише до касаційної скарги. При цьому відповідно до частини другої статті 305 ЦПК України в редакції, що була чинна на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Отже, доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції, яку просить скасувати ОСОБА_2, постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк