Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 559/2528/15-ц

провадження № 61-1477 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідачі-ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області у складі суддів: Демянчук С. В., Ковалевича С. П., Шеремет А. М., від 02 лютого 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2013 року позивачу належить у житловому будинку АДРЕСА_1: тамбур 1-1 площею 2,0 кв. м; частина (67 %) передпокою 1-2 площею 14,8 кв. м; житлова кімната 1-6 площею 26,8 кв. м; передпокій 1-7 площею 21, 5 кв. м; туалет 1-8 площею 1,5 кв. м.; житлова кімната 1-12 площею 16,2 кв. м.; балкон «I» площею 4,6 кв. м; сходи «А»; гараж «В» та сарай «Г».

Також на підставі згаданого судового рішення ОСОБА_3 повинен влаштувати капітальну перегородку в приміщенні 1-2, якою будинок буде поділено на дві частини площею 7,2 кв. м і 14,8 кв. м; замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-7 та 1-9, замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-7 та 1-11, розширити туалет 1-8 до розмірів суміщеного санвузла за рахунок приміщення 1-7 шляхом влаштування перегородки, влаштувати автономні системи опалення, водопроводу, каналізації та електропостачання.

Позивач зазначає, що відповідачі незаконно займають його 51/100 частину домоволодіння, не дають можливості влаштувати капітальну перегородку, та влаштувати автономні системи опалення, водопроводу, каналізації та електропостачання, не дають можливості користуватися земельними ділянками, а неодноразове звернення до відповідачів щодо звільнення житлових приміщень не дало ніякого результату.

Враховуючи викладене позивач вказує, що позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року позов задоволено повністю, зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належною йому 51/100 частиною домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1, з надвірними будівлями, а саме: тамбуром 1-1 площею 2,0 кв. м; частиною (67 %) передпокою 1-2 площею 14,8 кв. м; житловою 1-6 площею 26,8 кв. м; передпокоєм 1-7 площею 21,5 кв. м; туалетом 1-8 площею 1,5 кв. м; житловою 1-12 площею 16,2 кв. м; балконом «І» площею 4,6 кв.м; сходами «А», гаражем «В», сараєм «Г»; зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 усунути ОСОБА_3 перешкоди у влаштуванні капітальної перегородки у приміщенні 1-2, якою будинок буде поділено на дві частини площею 7,2 кв. м і 14,8 кв. м; у замуруванні дверного прорізу між приміщеннями 1-7 та 1-11; у розширенні туалету 1-8 до розмірів суміщеного санвузла за рахунок приміщення 1-7 шляхом влаштування перегородки, у влаштуванні автономної системи опалення, водопроводу, каналізації та електропостачання; зобов'язано відповідачів усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, позначеною зеленим кольором на малюнку № 5 варіанта № 1 висновку експерта від 11 листопада 2013 року; зобов'язано відповідачів усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні виділеною у спільне користування земельною ділянкою площею 118 кв. м, позначеної червоним кольором на малюнку № 5 варіанта № 1 висновку експерта від 11 листопада 2013 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів обставини наявності перешкод, які чиняться відповідачами, у користуванні належними йому житловим приміщенням та земельною ділянкою.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом не було встановлено факту порушення відповідачами прав ОСОБА_3 на належне користування та розпорядження спірною частиною житлового будинку та земельною ділянкою, а також не встановлено наявності будь-яких перешкод у здійсненні ним цих прав з боку відповідачів.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2016 року, залишити в силі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 листопада 2015 року.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_4 не надала апеляційному суду жодних доказів на заперечення позовної заяви, і таких доказів суд апеляційної інстанції не навів у своєму рішенні. Через незаконні дії відповідачів позивач позбавлений права та можливості фактично панувати над своїм майном, апеляційний суд не врахував основоположних принципів здійснення правомочностей власника, сформульованих у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

26 березня 2016 року відповідач ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, просила касаційну скаргу відхилити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

12 січня 2018 року зазначена справа передана на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Право власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних житлових приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду із цим позовом) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний суд не погоджується з доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлені такі обставини.

Відповідно до рішення апеляційного суду Рівненської області від 17 грудня 2013 року позивачу належить 51/100 частина домоволодіння на АДРЕСА_1, а саме: тамбур 1-1 площею 2,0 кв. м, частина (67 %) передпокою 1-2 площею 14,8 кв. м.; житлова 1-6 площею 26,8 кв. м; передпокій 1-7 площею 21,5 кв. м.; туалет 1-8 площею 1,5 кв. м.; житлова 1-12 площею 16,2 кв. м; балкон «I» площею 4,6 кв. м; сходи «А»; гараж «В»; сарай «Г», частина огорожі № 1 (37 %), частина огорожі № 2 (58 %). Виділено ОСОБА_3 у власність земельну ділянку, позначену зеленим кольором на малюнку № 5 варіанта № 1 висновку експерта від 11 листопада 2013 року. Залишено у спільному користуванні земельну ділянку площею 118 кв. м, позначену червоним кольором на малюнку № 5 варіанта № 1 висновку експерта від 11 листопада 2013 року.

Цим же рішенням зобов'язано ОСОБА_3 влаштувати капітальну перегородку в приміщенні 1-2, якою будинок буде поділено на дві частини площею 7,2 кв. м і 14,8 кв. м; замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-7 та 1-9; замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-7 та 1-11, розширити туалет 1-8 до розмірів суміщеного санвузла за рахунок приміщення 1-7 шляхом влаштування перегородки, влаштувати автономні системи опалення, водопроводу, каналізації та електропостачання. При цьому зазначено, що роботи з переобладнання будинку проводити після погодження з органом місцевого самоврядування, відділом архітектури та відповідними службами.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 обґрунтував свої вимоги тим, що відповідачі чинять йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною йому частиною житлового будинку, земельною ділянкою, позначеною експертом зеленим кольором (малюнок № 5 варіанта № 1), яка виділена позивачу у власність, шляхом звільнення вказаних приміщень та земельної ділянки від особистої присутності, від особистих речей та забезпечення вільного доступу до вказаних приміщень і земельної ділянки.

Вказував, що відповідачі чинять йому перешкоди у влаштуванні капітальної перегородки, яку він має зробити відповідно до вказаного рішення суду. Також просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 118 кв.м шляхом звільнення цієї земельної ділянки від особистої присутності, особистих речей та забезпечення вільного доступу до неї.

На підтвердження своїх доводів позивач надав копії письмових вимог від 13 серпня 2014 року, 09 вересня 2015 року, в яких він вимагав у відповідачів звільнити приміщення, які йому виділено у власність.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довів факту порушення відповідачами його права на безперешкодне користування та розпорядження спірною частиною житлового будинку та земельною ділянкою, а також не довів факту існування реальних перешкод у влаштуванні ним переобладнання, оскільки самі по собі письмові вимоги, які були надіслані відповідачам, не свідчать про об'єктивну наявність таких перешкод з боку відповідачів.

За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові за недоведеністю заявлених позовних вимог.

Доводи ОСОБА_3, наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції та фактично зводяться до переоцінки обставин справи.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи, що судове рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат апеляційним судом. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик