Провадження № 22-ц/773/165/18 Категорія: 5 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4, поданою від його імені представником ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

09 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який мотивує тим, що з 16.09.2001 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого народилося двоє дітей - дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час перебування у шлюбі ними придбано квартиру АДРЕСА_1, а також гараж № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Ветеран-2», що знаходиться у м.Луцьку на вул.Конякіна,24А, яке є спільним майном подружжя.

Ураховуючи наведене, просить визначити, що йому належить по 1/2 частці квартири та гаража.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю, який мотивує тим, що спірна квартира придбана лише за належні їй особисто кошти, які вона отримала як компенсацію за свою частку у приватизованій квартирі АДРЕСА_3.

Ураховуючи наведене, просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_4 понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визначено, що ОСОБА_4 належить у спільному сумісному майні подружжя 1/2 частина гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Ветеран-2», що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Конякіна,24-А.

У решті позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 930 грн. судового збору та 900 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення в частині відмови у його позові та задоволенні зустрічного позову і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позов та визначити, що йому належить у спільному сумісному майні 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, а у зустрічному позові відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2001 року по 22.09.2016 року, від якого народилося двоє дітей (а.с.5, 6, 7, 67).

За час шлюбу сторонами придбано на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2012 року гараж № НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Конякіна, 24А.

Рішення суду щодо гаража сторонами не оскаржується, а тому і не переглядається апеляційним судом.

Також судом встановлено, що 11.10.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, який діяв від свого імені та імені ОСОБА_8 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого останній продав, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 і за нею зареєстровано право власності на цю квартиру (а.с.76-78).

Визнаючи зазначену квартиру особистою приватною власністю відповідача, суд виходив із того, що джерелом її набуття були кошти, отримані ОСОБА_2, як компенсація вартості належної їй частки у іншій приватизованій квартирі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з таких підстав.

Вимоги статей 60, 179, 213, 214 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскарженого судового рішення) зобов'язують суд з'ясувати обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскарженого судового рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 179 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскарженого судового рішення) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба того) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17), які на час ухвалення оскарженого рішення є обов'язковими для усіх судів.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний з'ясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Наведені обставини спростовують покликання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано при вирішенні питання щодо спірної квартири усі інші норми сімейного законодавства, які урегульовують право спільної сумісної власності.

Апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 належними та допустимими доказами довела ту обставину, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки була придбана за кошти, які належали їй особисто, а суд першої інстанції належним чином встановив цей факт і дав правове обґрунтування прийняттю цих доказів.

Судом встановлено, що квартира придбана за кошти, передані відповідачу, як компенсація за її частку у приватизованій іншій квартирі, яка не може бути визнана предметом спільної сумісної власності подружжя та підлягати поділу, а відповідно і кошти, отримані за цю частку не можуть бути спільними коштами подружжя.

У порушення вимог ст.60 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскарженого судового рішення) позивач не спростував належними та допустимими доказами докази, які надані відповідачем і особисто не надав жодного доказу у підтвердження того факту, що спірна квартира придбана саме за інші кошти, тобто за спільні кошти подружжя.

Таких доказів він не надав і апеляційному суду, а в апеляційній скарзі лише наводить з цього приводу свої суб'єктивні міркування, які є припущеннями.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надавалася нотаріусу письмова згода на придбання майна відповідачем в особисту приватну власність - відхиляються апеляційним судом з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.12 та ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що між сторонами не укладалося жодних договорів, в тому числі і шлюбного, щодо визначення правового статусу майна, яке буде ними набуватися за час шлюбу.

Статтею 65 СК України врегульовано надання нотаріально посвідченої згоди другим з подружжя на укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації при розпорядженні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, тобто при відчуженні спільного майна.

Отримання та нотаріальне посвідчення згоди другого з подружжя саме при відчуженні спільного майна передбачене і п.44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 03.03.2004 року № 20/5 (у редакції на час придбання квартири).

Оскільки ОСОБА_2 не відчужувала спірну квартиру, а придбавала її, то отримання нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4 на придбання майна не потребувалось, так як така згода не передбачена законом та не обумовлена ніякими договорами між подружжям.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених у судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскарженого рішення, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4, подану від його імені представником ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: