Постанова

Іменем України

20 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 707/926/15-ц

провадження № 61-3286 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Велікова НаталіяАнатоліївна,

третя особа - служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Велікової Наталії Анатоліївни, третя особа - служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, про визнання договору іпотеки недійсним за заявою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Висоцької В. С., Гримич М. К., від 26 грудня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У квітні 2015 року ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Велікової Н. А., третя особа - служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 6 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ним укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредитні кошти у розмірі 34 200 доларів США на строк до 6 липня 2022 року зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення кредитного договору 6 липня 2007 року він уклав з банком договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і земельна ділянка площею 0,21 га, що розташовані по АДРЕСА_1 та придбані ним за кредитні кошти. На момент укладення договору іпотеки він мав малолітнього сина − ОСОБА_2, 1998 року народження, про що було відомо банку, проте дозволу органу опіки і піклування на укладення цього договору він не отримав.

Зазначав, що укладення договору іпотеки без дозволу органу опіки та піклування істотно порушило законні права та інтереси його малолітнього сина на законне право на житло.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати договір іпотеки від 6 липня 2007 року недійсним та зобов'язати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Велікову Н. А. скасувати запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, переданого в іпотеку, в Реєстрі іпотек та заборон відчуження.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи.

Постановою Верховного Суду України від 16 березня 2016 року заяву ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, задоволено частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 липня 2015 року та рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області у складі судді Соколишиної Л. Б. від 18 травня 2016 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М., від 21 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, задоволено частково.

Визнано договір іпотеки, укладений 6 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсним. У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 липня 2016 року залишено без змін.

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм статті 177 СК України, статті 405 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеної вище ухвали суду касаційної інстанції викладеним у постанові Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ПАТ КБ «ПриватБанк»надало копії ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року № 6-11348св16, постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2940цс15.

3 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судудійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи,підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що 6 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти на придбання нерухомості в розмірі 34 200 доларів США зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення до 6 липня 2022 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором 6 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1; іпотека поширюється також і на земельну ділянку площею 0,21 га, на якій розташовано предмет іпотеки.

Будинок та земельна ділянка, що є предметом іпотеки, придбані ОСОБА_1 6 липня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу за рахунок кредитних коштів.

Згідно з договором іпотеки від 6 липня 2007 року та анкетою-заявою на час укладення кредитного договору і договору іпотеки ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9-14, т. 1).

За цією ж адресою проживала й була зареєстрована дружина позивача - ОСОБА_6, що підтверджується копією паспорта останньої (а.с. 62-66, т. 1).

Згідно з довідкою Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 1 липня 2007 року у будинку АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований.

31 жовтня 2007 року Черкаський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області зареєстрував ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, а 12 листопада 2008 року - його дружину, ОСОБА_6 (а.с. 7, 67, т. 1).

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що під час укладення кредитного договору, договору купівлі-продажу та договору іпотеки ОСОБА_1 не приховував, що має малолітню дитину. При цьому спірний будинок придбавався з метою проживання родини ОСОБА_1, у тому числі й неповнолітнього ОСОБА_2 Усі зазначені договори були укладені в один день, тому ні ОСОБА_1, ні його сім'я, у тому числі й неповнолітній ОСОБА_2, не були і не могли бути зареєстровані та проживати в будинку, що є предметом договору іпотеки, з об'єктивних причин. Таким чином, при вчиненні договору іпотеки житлового будинку, право на користування яким мала малолітня дитина дозвіл органу опіки та піклування є обов'язковим.

Натомість в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору іпотеки квартири, договору про задоволення вимог іпотеко держателя, кредитного договору, оскільки на момент укладення спірних договорів права позивача порушені не були, неповнолітній на час укладення оспорюваних договорів не мав і не має права власності на квартиру, передану в іпотеку, він набув право користування зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці, а тому відсутність згоди органу опіки та піклування при укладанні договорів відносно нерухомого майна, не може бути підставою для визнання їх недійсними.

У постанові від 20 січня 2016 року № 6-2940цс15 Верховний Суд України, відмовляючи в задоволенні позову про визнання договорів іпотеки недійсними щодо майна, право на яке має дитина, через відсутність дозволу органу опіки та піклування на його укладення, зробив правовий висновок, відповідно до якого норма статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЦК України застосовано правильно, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, є законними, а тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 рокувідмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф.Хопта

Ю. В.Черняк