АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретаріПотапьонок К.В.
за участю представника позивача ОСОБА_5,

представника відповідача БілоконьМ.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги

представника Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» - Агафонова Андрія Валерійовича,

представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з ПАТ «Діамантбанк» суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням останніх уточнень, у розмірі 3 492 883, 33 грн. / т. 4 а.с. 33-37/

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 2 лютого 2017 року позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_8 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 082 358 грн. 36 коп. У решті позовних вимог відмовлено. /т. 4 а.с. 43-48/

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_8 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 415 691 грн. 69 коп. /т. 4 а.с. 215-217/

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року скасовано, справа передана на новий розгляд до апеляційного суду /т. 5 а.с. 64-66/.

№ справи 752/20991/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/288 /2018
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Втретє переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Діамантбанк» Агафонов А.В. просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.02.2017 р. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вважає недоведеним факт вимушеності прогулу позивача, викликаного саме невидачею йому при звільненні трудової книжки з вини відповідача. Вказував на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження звернення до банку з наміром отримати трудову книжку, та неможливості працевлаштування у зв'язку з її відсутністю, що в сукупності свідчить про недоведеність факту вимушеного прогулу. Крім того, зазначав, що позивачем пропущено трьохмісячний строк на звернення до суду для вирішення трудового спору, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначав, що звільнення ОСОБА_8 відбулось за його власною ініціативою 12.07.2013 р., факт порушення його прав у вигляді невидачі трудової книжки він визначив зверненням до суду 13.03.2014 р., рішення яким зобов'язано видати трудову книжку ухвалено 14.07.2014 р., набрало законної сили, позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу подано 09.12.2014 р., що судом першої інстанції враховано не було.

Представник ОСОБА_8 - ОСОБА_5 також звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.02.2017 р. в частині відмови у стягненні середнього заробітку в розмірі 2 333 333, 33 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зазначеної позовної вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на безпідставне неврахування судом першої інстанції при розрахунку середнього заробітку розміру винагороди позивача при звільненні за виконання ним обов'язків голови правління банку. Зазначала про те, що висновок суду першої інстанції про не включення до розрахунку середнього заробітку розміру винагороди на підставі рішення Спостережної ради ПАТ "Діамантбанк" №165, яке скасоване рішенням Господарського суду м. Києва, суперечить приписам ст.ст. 5, 21 ЗУ "Про оплату праці", оскільки підставою для виплати винагороди є трудовий договір, укладений між сторонами 12.07.2013 р., а не рішення органу управління юридичної особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, доводи та заперечення інших учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Діамантбанк» підлягає частковому задоволенню, представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що на підставі рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеного у протоколі від 1 лютого 2006 року, телеграми Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області від 15 березня 2006 року, наказу ПАТ «Діамантбанк» від 15 березня 2006 року № 86-К ОСОБА_8 з 16 березня 2006 року призначений на посаду голови правління ПАТ «Діамантбанк».

Рішенням спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладеним у протоколі від 12 липня 2013 року № 164, задоволено заяву ОСОБА_8 від 11 липня 2013 року про звільнення його з посади голови правління за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Цього ж дня ПАТ «Діамантбанк» уклало з ОСОБА_8 договір про виплату винагороди, за умовами якого банк зобов'язався виплатити йому при звільненні винагороду за виконання ним обов'язків голови правління ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 12 млн. грн.., з яких - 5 648 405 грн. 89 коп. повинно бути виплачено у день звільнення, а 6 351 594 грн. 11 коп. - на першу його вимогу /пп. 1, 2 договору/.

Підставою для укладення договору про виплату винагороди від 12 липня 2013 року зазначено рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», викладене у протоколі від 12 липня 2013 року № 165, про виплату ОСОБА_8 винагороди при звільненні за період його роботи з 1 січня 2007 року до 31 грудня 2012 року у розмірі 2 млн. грн.. за кожен рік роботи, а всього 12 млн. грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, що набрало законної сили, стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_8 12 млн. грн., зобов'язано товариство повернути позивачу трудову книжку.

Рішенням господарського суду м. Києва від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін поставною Київського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2016 року, рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 року № 165 про виплату винагороди скасовано.

Також на підставі рішення Правління Національного банку України від 24 квітня 2017 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 квітня 2017 року № 1684 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком до 23 травня 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Діамантбанк», визначені ст. ст. 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», начальнику відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 082 358 грн. 36 коп., суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства та не видано позивачу трудову книжку в день звільнення, що призвело до порушення його трудових прав. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_8, суд першої інстанції керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1995 року № 100, та вважав, що оскільки в судовому порядку скасовано рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 № 165 про виплату позивачу при звільненні винагороди за виконання ним обов'язків голови правління банку у розмірі 12 млн. грн.., то при розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки розмір такої винагороди не підлягає врахуванню.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ОСОБА_8 та стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 415 691 грн. 69 коп., виходив із того, що вимушений прогул позивача після звільнення з ПАТ «Діамантбанк» 12 липня 2013 року мав місце саме у зв'язку з невидачею йому при звільненні з вини відповідача трудової книжки. При цьому винагорода за підсумками роботи є складовою сум, що враховуються при розрахунку середнього заробітку.

Також апеляційний суд зазначив, що факт невидачі позивачу трудової книжки при звільненні заперечувався (не визнавався) ПАТ «Діамантбанк», був предметом судового розгляду і встановлений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, що набрало законної сили, а за захистом свого порушеного права у зв'язку з невидачею трудової книжки ОСОБА_8 звернувся до суду 10 грудня 2014 року, тобто в межах тримісячного строку з дня набрання рішенням суду від 14липня 2014 року законної сили, тому відсутні підстави вважати, що він пропустив установлений законом тримісячний строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18.10.2017 р. вказував на те, що п. 7 ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», у редакції, чинній на час звільнення позивача, Спостережна рада банку затверджує умови оплати праці та матеріального стимулювання членів правління банку.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про акціонерні товариства» до виключної компетенції наглядової ради належить, зокрема, затвердження умов контрактів, які укладатимуться з членами виконавчого органу, встановлення розміру їх винагороди.

Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про можливість врахування договору про виплату винагороди, який укладено на підставі рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 року № 165, що скасовано рішенням Господарського суду м. Києва від 16 листопада 2015 року, та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням виплаченої йому винагороди в розмірі 12 млн. грн.

Разом з тим рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 року № 165 не створює будь-яких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому підставою для стягнення з ПАТ «Діамантбанк» грошових коштів стало безпосередньо прийняття спостережною радою рішення про виплату ОСОБА_8 винагороди.

Таким чином, апеляційний суд не врахував, що сам по собі договір про виплату винагороди від 12 липня 2013 року, підписаний лише членом/головою спостережної ради, без відповідного рішення спостережної ради, як органу товариства, не може нести правових наслідків та не може бути підставою для отримання грошових коштів.

Також суд касаційної інстанції вказував на те, що згідно з ч. 6 ст. 49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.

Проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не врахував, що введення в ПАТ «Діамантбанк» тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому платежі здійснюються лише після затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів у порядку черговості, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також було зауважено, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 3 лютого 2016 року зазначив про необхідність з'ясування саме наведених вище фактичних обставин та їх правової оцінки. Проте апеляційний суд таких висновків не виконав. /т. 5 а.с. 66 зворот/

У рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 р. зазначено, що ухвалюючи рішення про задоволення відповідних позовних вимог, суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, виходив з того, що факт вимушеного прогулу у зв'язку з невидачею ОСОБА_8 трудової книжки є доведеним, оскільки роботодавцем не виконано передбачений ч. 1 ст. 47 КЗпП України обов'язок як власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку, що є підставою для виплати працівнику середнього заробітку за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року.

При цьому суди не звернули увагу на положення ч. 4 ст. 235 КЗпП України, відповідно до якої відповідальність у виді виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки застосовується за наявності вини власника або уповноваженого ним органу.

Так, суди, виходячи з обставин, встановлених у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. за результатами розгляду справи №752/3424/14-ц, дійшли висновку, що банком не був виконаний обов'язок щодо видачі трудової книжки. Відхиляючи доводи банку про те, що трудова книжка була видана через ОСОБА_10, а не особисто працівникові, суд посилався на те, що відсутні докази погодження таких дій ОСОБА_8. Разом з тим, у позові вказано, що 16.09.2014 р. ОСОБА_8 був працевлаштований на іншу роботу. Однак суди вказані обставини не встановили та у оскаржуваних рішеннях не зазначили, коли була отримана трудова книжка працівником та чи мав місце вимушений прогул саме внаслідок невидачі трудової книжки.

Саме в частині порушення судами норм процесуального права, в частині розгляду позову про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, стало підставою для скасування оскаржуваних рішень і направлення в цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції /т. 3 а.с.116/

Враховуючи вказівки касаційного суду, колегія апеляційного суду приходить на наступних висновків.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення відповідних позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що факт вимушеного прогулу у зв'язку з невидачею ОСОБА_8 трудової книжки є доведеним, оскільки роботодавцем не виконано передбачений ч. 1 ст. 47 КЗпП України обов'язок як власника або уповноваженого ним органу видачі працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку, що є підставою для виплати працівнику середнього заробітку за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року.

При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на положення ч. 4 ст. 235 КЗпП Україні, відповідно до якої відповідальність у виді виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки застосовується за наявності вини власника або уповноваженого ним органу.

Так, суд першої інстанції, виходячи з обставин, встановлених у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року за результатами розгляду справ № 752/3424/14-ц, дійшов висновку, що банком не був виконаний обов'язок щодо видачі трудової книжки. Відхиляючи доводи банку про те, що трудова книжка була видана через ОСОБА_11, а не особисто працівникові, суд посилався на те, що відсутні докази погодження таких дій ОСОБА_8 Разом з тим, позові вказано, що 16 вересня 2014 року ОСОБА_8 був працевлаштований на іншу роботу.

Відповідно до Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93 р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» в редакції, діючій на момент звільнення ОСОБА_8, п. 4.1 абзацу 5, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

За змістом абзацу 6 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Заявляючи позовні вимоги у грудні 2014 року, позивач ОСОБА_8 посилається також на Інструкцію і ставить питання тільки про стягнення середнього заробітку, без зміни дати звільнення на нову дату - день видачі трудової книжки.

Підставою для задоволення вимог ОСОБА_8 в частині повернення трудової книжки, в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р. зазначено відсутність саме письмових доказів, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_8 трудової книжки, за відсутності його особистого підпису в журналі обліку. Також судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідачів про допит свідка, який може підтвердити фактичну видачу ОСОБА_8 трудової книжки /т. 1 а.с. 8/.

З вказаною вимогою ОСОБА_8 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва у лютому 2014 року.

Пунктом 5.1 Інструкції встановлено, що особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки.

16 вересня 2014 року ОСОБА_8 був працевлаштований на іншу роботу.

Суд апеляційної інстанції, виконуючи обов'язкові вказівки касаційного суду, витребував для огляду оригінал дублікату трудової книжки позивача, в якій хоч і наявна помітка дублікат, однак фактично трудова книжка видана нова, з зазначенням місця роботи - працевлаштування 16 вересня 2014 року та подальший запис про звільнення у 2015 році.

Таким чином, підтверджуючи законність та обізнаність свого звільнення з 12.07.2013 року, як і про обов'язковість отримання саме в день звільнення трудової книжки / т. 1 а.с. 2 позовної заяви/, позивач ОСОБА_8 до колишнього роботодавця - відповідача по справі з заявою одразу ж про видачу трудової книжки не звернувся, а таке звернення направляє відповідачу листом у лютому 2014 р., про що встановлено в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р.

Не звертається позивач ОСОБА_8 до відповідача і за видачею дубліката трудової книжки, для реалізації свого права на працевлаштування.

Вказана позовна заява подана до суду 10.12.2014 р., де обґрунтовуючи строки звернення до суду, позивач посилається на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 р., яким зобов'язано відповідача повернути йому трудову книжку, набрало законної сили 29.10.2014 р.

Крім того, 16.09.2014 року він влаштувався на іншу роботу, у зв'язку з чим строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України ним не пропущений.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12.07.2013 р. року /протокол №164 від 12.07.2013 р./ про його звільнення з посади Голови правління ПАТ «Діамантбанк» йому було достеменно відомо 12.07.2013 р., що не заперечується сторонами.

Судом апеляційної інстанції на виконання вимог касаційної інстанції було досліджено оригінал трудової книжки, 16.09.2014 р. позивач ОСОБА_8 влаштувався на іншу роботу.

В правому верхньому куті містився напис «Дублікат», хоча фактично це нова трудова книжка серії НОМЕР_1, видана за новим місцем роботи, де містився запис від 16.09.2014 р. про прийняття позивача на роботу, та про подальше його звільнення у 2015 році.

Доводами позовних вимог про зазначення дати невидачі трудової книжки, як свого порушеного права - лютий 2014 року, звернення до суду, 14.07.2014 р. ухвалення рішення яким зобов'язано видати трудову книжку, що набрало законної сили 29.10.2014 р., та нове працевлаштування 16.09.2014 р., позивач фактично підтверджує зловживання своїми процесуальними правами.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_8 внаслідок не отримання ним трудової книжки мав перепони щодо працевлаштування на іншу роботу або звернення для постановки на облік у центр зайнятості, ним не надано, як і не доведено вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки.

Більш того, за поясненнями представника ПАТ «Діамантбанк» ОСОБА_10 в день звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, ОСОБА_8 було оформлено записи у трудовій книжці, та було запропоновано її отримати, на що він повідомив, що забере її пізніше і не з'явився. В подальшому трудова книжка була передана водієм банку, на прохання ОСОБА_8, домовленості щодо її передачі відбувались між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 усно, під час бесід, а після зникнення трудової книжки ОСОБА_12 було подано заяву про кримінальне правопорушення за ст. 190, ст. 384 КК України. /т. 4 а.с. 156-158/

З системного та логічного аналізу положень статті 235 КЗпП України випливає, що відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невидачею працівникові трудової книжки встановлені задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштуватися.

Зважаючи на встановлені обставини, та не доведення вини ПАТ «Діамантбанк» у невидачі трудової книжки, та відсутність доказів того, що ОСОБА_8 звертався до ПАТ «Діамантбанк» за її видачею, намагався її отримати, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ст. 144 ЦПК розподілу підлягають судові витрати.

Керуючись ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» - Агафонова АндріяВалерійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року -скасувати.

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_8 на користь Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» 4019, 40 грн.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: