Дата документу 07.02.2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Журавля П.І.,

при секретарі - Тейбаш Н.Д.,

за участю:

довіреної особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чорноморську Одеської області справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору, та застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2014 року позивач ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернувся до суду з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0022/85/65612 від 30.01.2007р. ОСОБА_1 в сумі 30 027,21 долари США у тому числі: - заборгованість за кредитом -23567,35 доларів США; - заборгованість по сплаті відсотків - 2455,76 доларів США; - пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків - 4004,10 доларів США (т.1 а.с.1-3).

30 березня 2015 року ОСОБА_1 надала зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору № 014/0022/85/65612 укладеного між ОСОБА_1 та акціонерним поштово-пенсійним Банком «Аваль» 30 січня 2007 року та додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 014/0022/85/65612, іпотечного договору та застосування до сторін наслідків недійсності правочину. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що договір є недійсним, в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена п.п. "г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", і яка б дозволяла використовувати ОСОБА_1 іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором, а також порушення банком Закону України " Про захист прав споживачів " від 12.05.1991р. Недійсність основного кредитного зобов'язання тягне недійсність договору іпотеки чим порушуються права позивача як сторони недійсного забезпечувального зобов'язання (т.1 а.с.58-66).

Представник банку (позивач за первісним позовом) надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, підтримав первісні позовні вимоги з урахуванням уточнень у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача та позивача за зустрічним позовом просив в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

30.01.2007р. між відкритим АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі-кредитор) в особі заступника директора Одеської обласної дирекції відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_3 та громадянкою України ОСОБА_1 (далі- позичальник) укладено кредитний договір №014/0022/85/65612 (т.1 а.с.5-15).

Відповідно до умов кредитного договору від 30.01.2007р. №014/0022/85/65612, який значиться укладеним між відкритим АТ «Райффайзен Банк Аваль» та громадянкою України ОСОБА_1 :

-кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді не відновлюваною кредитної лінії з лімітом 38 380,00 доларів США.

Під терміном «не відновлювальна кредитна лінія» розуміється кредитна лінія, при якій при отриманні позичальником повної суми кредитних коштів і досягненні ліміту кредитування подальша видача кредитних коштів позичальнику припиняється незалежно від фактичної суми заборгованості за кредитом на протязі дії кредитного договору ( п.п.1п.1 договору).

Кредит надається на строк з 30.01.2007р. по 30.01.2027р. включно згідно графіку надання кредиту (додаток 1 до договору п.п.2 п.1).

Погашення кредиту в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватись наступник чином:

- погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватись наступним чином: згідно графіку погашення кредиту, процентна ставка за користування кредитом складає 14,75% річних,кредитор має право періодично (згідно пункту 1.5 цього договору) переглядати процентну ставку за користування кредитом в порядку, передбаченому пунктом 6.2 цього договору (п.п.3 п.1). Додатково, при надані кредиту позичальник сплачує на користь кредитора комісії за кредитне обслуговування за договором, одноразово комісію за оформлення кредиту в розмірі 1,0% від суми кредиту (згідно п.п.1 цього договору п.п.6п.1).

У разі внесення змін до умов цього договору та/або договору застави/іпотечного договору позичальник сплачує кредитору комісію у розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент внесення змін, про що укладається додаткова угода ( п.п.7п.1).

Кредитні кошті призначені для придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (п.п.1п.2). Кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості,повернення та плати за користування (п.п.1п.3). При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно ( п.п.3 п.3).

В додатку № 1 до вказаного кредитного договору наведений графік погашення кредиту (зазначений додаток № 1 підписаній від імені уповноважених на те сторін та скріплений відтиском печатки зі сторони банку). Варто вказати, що як вбачається зі змісту наведеного графіку погашення кредиту та який містить лише період погашення (з лютого 2007 року по січень 2027 року) та розмір щомісячних сум погашень (за лютий 2007 року 159,13 дол. США; за період з березня 2007 року по січень 2027 року - 158,33 дол. США (щомісячно), в ньому не передбаченого та не вказується протягом зазначеного періоду-щомісячні суми процентів, які підлягають нарахуванню та сплаті за користування кредитними коштами (т.1 а.с.10-15).

Згідно с додаткової угоди від 27.04.2009р. № 2 до кредитного договору від 30.01.2007р. № 014/0022/85/65612, яка значиться укладеною між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль) в особі начальника третього Одеського відділення та заступника даного відділення та громадянкою України ОСОБА_1 (т.1 а.с.16-23):

-тимчасово на строк з 27.04.2009р. по 27.04.2010р. встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 10,5% річних. Після 27.04.2010р. Проценти за кредитом розраховуються на підставі процентної ставки, передбаченої пунктом 3 Розділу 1 "Предмет договору" кредитного договору.

-тимчасового на період з 27.04.2009р. по 27.04.2010р. Сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди та інше.

В додатку №1 до вказаної додаткової угоди наведений графік погашення кредиту зі стандартною схемою погашення (орієнтовний), в якому лише зазначається:залишок за кредитом, термін кредиту, розмір процентної ставки, передбачені суми щомісячного погашення по тілу та відсоткам з зазначенням щомісячного залишку заборгованості.

Згідно додатку № 2 до зазначеної додаткової угоди, вказана сукупна вартість кредиту з визначеними розмірами реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. При цьому, вказується що тарифи на обслуговування іпотечних кредитів та послуг третіх осіб визначаються на підставі нормативно-правових актів.

Відповідно до заяви громадянки ОСОБА_1 директору ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" від 24.01.2007р. № 8 ОСОБА_1 просить надати кредит в сумі 38 000 дол. США на термін 240 місяців та відсотковою ставкою 14,75% річних.

За договором іпотеки від 30.01.2007р., який посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 949, та що значиться укладеним між відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 забезпечується вимога іпотекодержателя до іпотекодавця що впливає з кредитного договору № 014/0022/85/65612,, за умовами якого іпотекодержатель надає іпотекодавцеві кредит у вигляді відновлювальною кредитної лінії ( п.п.іп.1). Предметом іпотеки є нерухоме майно-земельна ділянка площею 0,060 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (п.п.2 п.1) (т.1 а.с.69-71).

ОСОБА_1 та ії предстаник стверджують, що у відповідачів при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

Факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії банк не спростував.

У спірному договорі кредиту зазначено, що усі платежі для повернення суми кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті платежу кредиту в строки та на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі"зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня... Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.

Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також за змістом аналізованої ст. 5 Декрету ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня.

ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" надав суду банківську ліцензію, дозвіл та додаток до даного дозволу. Однак, посилання відповідачів на достатність вказаної банківської ліцензії, письмового дозволу та додатку письмового дозволу на використання іноземної валюти як засобу платежу при виконанні спірного договору кредиту, спростовується наступним.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України.

Згідно п. 1.7.2 оспорюваного договору кредиту банк здійснює видачу кредиту позичальнику згідно з кредитною заявкою позичальника. Кредит надається однією сумою шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника шляхом та перерахування позичкових коштів за реквізитами, вказаними в кредитній заявці позичальника.

З аналізу наведеного пункту договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним) - а саме, подання позичальником кредитної заявки комітету кредиторів банку з вказуванням рахунку, на який позичальник просить переказати кредитні кошти.

Отже, єдиним ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається з кредитною заявкою до банку з проханням видати кредит. Докази, що ініціатором видачі кредиту ОСОБА_1 був ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" у судовому засіданні не були надані.

Отримувачем за такою операцією також є позичальник, так як банк перераховує на його користь на вказаний в кредитній заявці рахунок суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник ОСОБА_1 має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено.

Крім того, згідно п. 1.2 вказаного Положення воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу.

ОСОБА_1 в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Так, згідно спірного договору кредиту передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця в розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.

Отже, сторонами у вказаному пункті договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу.

Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ N 492 від 12.11.2003, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно банківських розрахунків, наданих банком, ці виписки здійснюються з поточного рахунку ОСОБА_1 призначення платежу: "Поповнення поточного рахунку для погашення кредиту".

Отже, вказаними документами підтверджується факт використання при сплаті кредиту саме готівкової іноземної валюти. Перерахування в подальшому ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" цих коштів на будь-які транзитні рахунки не стосується позичальника, так як його обов'язок зі сплати кредиту є виконаним з моменту внесення готівки в касу банку, як це передбачено договором кредиту, та підтверджується призначенням платежу у вказаних квитанціях: "Внесення готівки на поточний рахунок".

Згідно п. 1.1 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 N 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні.

Відповідно до п. 6.2 Правил фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків.

Згідно п. 6.3 Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження.

Таким чином, ОСОБА_1 чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" шляхом внесення доларів США в касу банка.

Посилання ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на те, що Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" не передбачається отримання індивідуальної ліцензії на "перерахування іноземної валюти" суперечить наведеному вище пп. "г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", яким передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідача - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на лист Національного банку України від 07.12.2009 "Про правомірність укладення валютних договорів в іноземній валюті", так як згідно ст. 56 Закону України "Про Національний банк України" нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку.

Крім того, у своєму ж листі від 02.06.2000 "Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" НБУ дотримувався прямо протилежної позиції, зокрема вказуючи на таке: наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ.

Також суд виходячи з приписів частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як було доведено Соколовою Л.В що згідно кредитного договору та додатків існує порушення частини першої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та статті 533 ЦК України, а саме кредитний договор та додатки не містять розміру сукупної вартості кредиту та її детального розпису для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, а отже, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, суперечать принципу добросовісності. Як наслідок недійсності кредитного договору підлягає визнанню недійсним і договір іпотеки, укладений на забезпечення недійсного правочину.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У справі, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки, позивачка посилалася, зокрема, на те, що умови договору, та додатків суперечять чинному законодавству, а отже, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, суперечать принципу добросовісності.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, що діяла на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

Крім того, згідно з п.3 "Правил надання банками України інформації споживачу по умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168 (які не діяли на момент укладення кредитного договору від 30.01.2007р., а діяли в момент укладення додаткової угоди від 27.04.2009р. встановлено наступне що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

-значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно- правових актів Національного банку;

-перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій банку, що пов'язані с наданім, обслуговування і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

-перелік і розмір фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду, комісії, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно п.п. 3.2, 3.3. Постанови кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил.

Судом встановлено, що ні в самому кредитному договорі від 30.01.2007р. № 014/0022/85/65612 ні в додатку №1 до нього,зокрема: графіку погашення кредиту, відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача-перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення того, в том числі: процентів за кредит.

Таким чином, як вбачається з вищевикладеного, кредитний договір від 30.01.2007р. № 014/0022/85/65612, та додаток до угоди від 27.04.2009р. № 2 укладені з недотриманням вимог Закону України "Про захист прав споживачів".

Слід також взяти до уваги як доказ висновок незалежної єкспертизи України від 12.09.2016р. № СЕ-2-5-196.16 згідно якого встановлено, що, з наданих експерту документів, матеріалів справи, неможливо підтвердити наявність заборгованості за кредитнім договором № 014/0022/85/65612 від 30.01.2007р. укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово- пенсійним Банком "Аваль" станом на 06.11.2014р.(дата подачі позову банком), та неможливо підтвердити відповідність відсоткової ставки вказаної в па.1.3 кредитного договору(т.2 а.с.1-56).

Суд також приймає до уваги ухвалу Верховного Суду України від 10.11.2010 № 6-33496св09, постанову Верховного Суду України від 01.11.2017 № 6-2864цс16, 756/9820/15-ц згідно з якою порушення в кредитному договорі Закону України "Про захист прав споживачів" є самостійної підставою для визначення договору недійсним.

Згідно положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування

Отже, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання.

За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності кредитного договору № 014/0022/85/65612 від 30.01.2007, в забезпечення виконання ОСОБА_1 обов'язків за яким було укладено між сторонами договор іпотеки від 30.01.2007, останній підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з розділу "Застосування правових наслідків недійсності правочину" листа Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008, згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності.

Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи з зацікавленості позивача щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким позивач заставив належне йому нерухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити з Державного реєстру іпотек запис від 30.01.2007 про державну реєстрацію Договору іпотеки, реєстрація 949 від 30.01.2007, та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - розташованного за адресою- АДРЕСА_1 про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за Договором іпотеки, реєстр. номер 949 від 30.01.2007.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» у задоволені позову до ОСОБА_1.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити.

Визнати недійсними Кредитний договір №014/0022/85/65612, укладений між ОСОБА_1 з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» від 30 січня 2007 року та Додаткову угоду №2 до Кредитного договору №014/0022/85/65612 від 30 січня 2007 року, укладену між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» 27 квітня 2009 року.

Застосувати до сторін наслідки недійсності правочину - визнати недійсним договір іпотеки від 30.01.2007 року, укладений між Публічними акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, реєстрацій №949, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Слаєвою Раїсою Каримівною;

Зобов'язати приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Слаєву Раїсоу Каримівноу виключити з Реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмету іпотеки, а саме земельну ділянку площею 0,06 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка була передана у іпотеку за Договором іпотеки від 30.01.2007 року, укладеним між Публічними акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, реєстрацій №949.

Застосувати до сторін наслідки недійсності правочину реституцію, за якою:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 193 819 гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 всю суму коштів, сплачену за весь час обслуговування кредиту, яка буде встановлена висновком судово-єкономічної експертизи;

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі, яка буде уточнена перед винесенням рішення у справі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Іллічівський міський суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Суддя Журавель П.І.