АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Дніпро 27 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія, про відшкодування майнової та моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок ДТП, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, відповідно до уточненної позовної заяви від 25.05.2017 р., просив суд стягнути солідарно з відповідачів, приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 на користь позивача витрати на лікування в сумі 35 061,11 гривень, втрачений заробіток за період часу з 25.11.2013 року по день розгляду справи в суді (станом на 25.05.2017 року в сумі 305 353,36 гривень), а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача з дня постановлення рішення суду безстроково втрачений заробіток в розмірі по 12 800 гривень щомісячно, а також 200 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди /том 1, а.с.1-7, 243-249/.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково /т.2 а.с.47-56/.

Стягнуто з ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_3 витрати на лікування в сумі 31 061,11 гривень, втрачений заробіток за період часу з 25.11.2013 року по 25.05.2017 року в сумі 305 353,36 грн., безстроково втрачений заробіток в розмірі 12 800 гривень щомісячно з дня постановлення рішення суду, моральну шкоду у сумі 7 000 грн, витрати на проведення судової експертизи в сумі 5 523,18 грн. в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто судовий збір у розмірі 1218 грн. в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок ДТП.

В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції мав врахувати грубу необережність позивача, яка сприяла виникненню шкоди, та відмовити в задоволенні позовних вимог до нього повністю.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 25 листопада 2012 року близько 15-00 год на вул. Карла Маркса м. Павлограда Дніпропетровської області в районі будинку № 90 мав місце наїзд автомобіля марки «Опель-Вектра-А» державний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 на пішохода ОСОБА_3, внаслідок чого останньому було завдано тілесних ушкоджень.

Постановою від 21 листопада 2015 року слідчого Павлоградського ВП ГУНПУ області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №70000223 від 25 листопада 2012 року, за ознаками ч.2 ст.286 КК України, провадження закрито за відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Відповідно до вказаної постанови наявність чи відсутність в діях водія ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не надалось можливим.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя: відкрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалась тяжким забоєм головного мозку, що потягло необхідність оперативного втручання у вигляді декомпресивної трепонації черепа, забійна рана голови, синці обличчя, садна тулуба, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 108 від 13.02.2013 року /том 1, а.с.17-20/.

У зв'язку з отриманими травмами ОСОБА_3 було проведено хірургічні операції, а також позивач знаходився на тривалому стаціонарному лікуванні у медичних закладах /том 1, а.с.22-34, том 2, а.с.1-3/. На лікування позивача було витрачено 35061,14 грн., в тому числі: на медикаменти - 23894,33 грн., на пластину титану з технічними складовими до неї - 52115,51 російських рублів, що становить 11166,81 грн. /курс НБУ рубля до гривні станом на 25.05.2017 року - 0,4667, розрахунок: 52 115,51 : 4,667 = 11166,81 грн./, що підтверджується наданими позивачем квитанціями /том 1, а.с.39-86, том 2, а.с.4-16/, які пов'язані причинно-наслідковим зв'язком із наслідками завданих позивачу тілесних ушкоджень /том 1, а.с.22-34, 213-227, том 2, а.с.17,40,41/.

У зв'язку з отриманими ОСОБА_3 тілесними ушкодженнями і їх наслідками йому було встановлено: первинно з 05.03.2014 року та повторно з 01.03.2014 року ІІ групу інвалідності, а з 01.03.2016 року встановлено ІІ групу інвалідності безстроково з висновком про умови та характер праці - «труд без рухаючихся механізмів, нічних змін» /том 1 а.с.8,9,150/.

Частково задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати позивачу: витрати, понесені ним на лікування в розмірі 31061, 14 грн., що підтверджено рахунками та чеками на придбання лікарських засобів; 305353,36 грн. втраченого заробітку внаслідок тимчасової втрати працездатності, на підставі ст.1197 ЦК України та безстроково втрачений заробіток в розмірі 12800,00 грн. щомісячно; 7000,00 грн. моральної шкоди з урахуванням грубої необережності потерпілого.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено Цивільним Кодексом України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв'язку між ними.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З аналізу зазначених норм можна зробити висновок, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об'єкта зобов'язаний відшкодувати шкоду незалежно від наявності в його діяннях вини.

Постановою слідчого Павлоградського ВП ГУНПУ Дніпропетровської області від 21 листопада 2015 року про закриття кримінального провадження встановлено, що наїзд автомобіля марки «Опель-Вектра-А» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 на пішохода ОСОБА_3 відбувся на проїзній частині у невстановленому для переходу пішоходами проїзної частини місці. При цьому пішохід ОСОБА_3 мав дотримуватися вимог розділу 4 правил дорожнього руху України.

Згідно ч. 4 постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки від 01.03.2013 року відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушені кримінальної справи, закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

В такому разі, посилання апелянта на свою невинуватість в дорожньо-транспортній пригоді, з посиланням на постанову від 21 листопада 2015 року слідчого Павлоградського ВП ГУНПУ області про закриття кримінального провадження, не має правового значення для правильного вирішення спору, оскільки в даній постанові зазначено, що вирішити питання про відповідність /не відповідність/ дій водія автомобіля «Опель Вектра» ОСОБА_2 вимогам правил дорожнього руху України, та чи мав ОСОБА_2 об'єктивну можливість своїми діями запобігти ДТП, не надалось можливим.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті грубої необережності потерпілого ОСОБА_3, проте такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Згідно ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

Відповідно до висновку експерта № 67 від 20.03.2017 року ОСОБА_3 встановлено 80% втрати загальної та професійної працездатності. Встановлена втрата працездатності є наслідком отриманої 25.11.2012 року черепно-мозкової травми та знаходиться з травмою в прямому причинному зв'язку /том 1 а.с.213-227/.

Відповідно до довідки з місця роботи, ОСОБА_3 з 03.05.2012 р. по 31.03.2013 р. працював у фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на посаді техніка, середньомісячний заробіток становив 1119,88 грн. за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я позивача /том 1 а.с.21/.

Згідно довідки про доходи позивача з місця роботи за три останніх календарних місяця роботи, що передували ушкодженню здоров'я і втраті працездатності внаслідок каліцтва (а.с. 21), середньомісячний заробіток становив 1119,88 грн. (1120 + 1119,66 + 1120) : 3 = 1119,88 грн.), і є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, який на день ушкодження здоров'я позивача становив 5590, 00 грн. (1118 грн. х 5 = 5590 грн.).

Згідно ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» зазначено, що встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків.

Стягуючи суму втраченого заробітку за період з 25 листопада 2013 року по 25 травня 2017 року суд першої інстанції врахував зазначені вище обставини, та правомірно стягнув 305 353,36 грн.

Крім того, судом першої інстанції було правильно розраховано розмір втраченого заробітку на наступний період.

Посилання апелянта стосовно того, що витрати на лікування та моральна шкода повинні стягуватися зі страхової компанії, тобто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» є помилковими.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15.

Згідно з п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Як було встановлено у суді першої інстанції, позивач лише 11.03.2016 року звернувся письмово в ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування, але 06.04.2016 року йому було відмовлено у виплаті. Отже, судом першої інстанції було правомірно було відмовлено в задоволенні позовних вимог до страхової компанії, з підстав неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років.

Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права відмовив у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «УПСК» не заслуговують на увагу.

Але, постановляючи рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на лікування в сумі 31 061, 11 грн., суд в резолютивні частині постанови рішення помилково вказав про солідарне стягнення суми, тому в цій частині рішення суду необхідно змінити та виключити з резолютивної частини солідарне стягнення.

Слід зазначити, що суд першої інстанції врахував надану ОСОБА_2 суму у розмірі 4 000 грн. для відшкодування завданої позивачу шкоди, що підтверджується розписками від 27.11.2012 р. та 22.02.2013 р. /том 1, а.с.159, 160/. Та стягнув 31 061, 14 грн. в якості відшкодування витрат на лікування.

Що стосується встановлення розміру відшкодування моральної шкоди, то він визначений судом першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи.

Так, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власної ініціативи чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК).

Зважаючи на наведене, та враховуючи, що джерело підвищеної небезпеки, в даному випадку, використовувалось правомірно, відповідно до встановлених правил і нормативів, володілець, який керував автомобілем не порушив правил дорожнього руху, водночас неможливо встановити чи мав він можливість уникнути ДТП, розмір стягнутої моральної шкоди 7000,00 грн. є розумним та справедливим.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних висновків суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

При розгляді справи суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду немає, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не спростовують висновків суду.

Ураховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині солідарного стягнення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року змінити та виключити з резолютивної частини рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на лікування в сумі 31 061, 11 грн. солідарне стягнення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

Ж.І. Максюта