Постанова

Іменем України

19 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 758/10726/14-ц

провадження № 61-2264св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В.С., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у складі суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт-Сіті», Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об'єкти нерухомого майна, Державної реєстраційної служби України про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартир) частково недійсним (в частині покупця) та визнання права власності на нерухоме майно (квартири).

Позовні вимоги мотивовано тим, що у 2010 році він виявив бажання вкласти кошти у придбання нерухомого майна у вигляді двох квартир, на що ОСОБА_5 запропоновував йому оформити договори купівлі-продажу цих квартир на нього, так як він має знайомих в сфері нерухомості м. Києва, а при укладенні договорів на ім'я іншої особи вартість квартир буде значно вищою. На підтвердження домовленості 09 липня 2010 року вони уклали договір про придбання нерухомого майна, який одночасно вважали розпискою про передачу ним ОСОБА_5 грошей у сумі 3 млн грн. Відповідно до пункту 7 цього договору після купівлі спірних квартир ОСОБА_5 прийняв на себе зобов'язання здійснити відчуження цих квартир на його користь в строк до 01 січня 2012 року.

26 серпня 2010 року ТОВ «Граніт-Сіті» продало, а ОСОБА_5 прийняв у власність належну продавцю за договором квартиру АДРЕСА_1 за 1 210 490 грн 33 коп. та квартиру АДРЕСА_2 за 1 336 030 грн. Після укладення договорів купівлі-продажу вказаних квартир відповідач відмовився відчужувати спірні квартири на його користь.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь грошові кошти в сумі 3 млн грн, 3 % річних у розмірі 283 808 грн та інфляційні втрати у розмірі 873 000 грн, всього стягнути 4 156 808 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року (у складі судді Романа О. А.) позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 3 873 000 грн, з яких: 3 млн грн - сума боргу, 873 000 грн - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в період з 01 січня 2012 року по 25 лютого 2015 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань за договором не виконав, на нього слід покласти обов'язок повернути суму позики та відшкодувати інфляційні втрати.

В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у серпні 2016 року оскаржено ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_6, оскільки у справі про поділ майна подружжя спірні квартири заявлено до поділу між подружжям, про те не залучено до участі у розгляді справи. В межах апеляційного провадження справи залучення осіб до участі у справі процесуальним законом не передбачено.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки причини поновлення строку не є поважними; розглянув питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без повідомлення сторін у справі; рішення суду першої інстанції скасовано з формальних міркувань.

12 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 09 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про придбання нерухомого майна, за яким сторони домовилися, що ОСОБА_4 передає ОСОБА_5 3 млн грн, а ОСОБА_5 приймає вказані грошові кошти для придбання для ОСОБА_4 нерухомості.

Відповідно до пункту 5 договору ОСОБА_5 зобов'язується придбати на своє ім'я на користь ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2

Згідно із пунктом 7 договору після покупки вказаних квартир ОСОБА_5 зобов'язується їх відчужити на користь ОСОБА_4 в строк до 01 січня 2012 року.

26 серпня 2010 року ТОВ «Граніт-Сіті» продало та передало у власність, а ОСОБА_5 купив та прийняв у власність належну продавцю за договором квартиру АДРЕСА_1 за 1 210 490 грн 33 коп. та квартиру АДРЕСА_2 за 1 336 030 грн.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом), де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно частини першої статті 26 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом), у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 34, частини першої статті 35 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Згідно частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Аналогічна норма закріплена в частині першій статті 352 ЦПК України, де зазначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційним судом встановлено, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 758/4857/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Під час розгляду справи 10 червня 2016 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов, у якому просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2. У зустрічному позові ОСОБА_5 зазначив, що за час шлюбу ними придбано нерухоме майно в Україні, в тому числі вищезазначені квартири, які придбані ним в інтересах сім'ї за позичені грошові кошти, які підлягають поверненню. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року з нього за договором позики стягнуто на користь ОСОБА_4 3 873 000 грн, з яких 3 млн грн він отримав у борг від нього на придбання спірних квартир, а 873 000 грн - це сума боргу, яку необхідно виплатити позикодавцю за несвоєчасне повернення позичених коштів з урахуванням індексу інфляції на момент ухвалення судового рішення. При поділі спільно набутого в період шлюбу майна суд має врахувати їх спільний з ОСОБА_6 борг у сумі 3 873 000 грн (по 1 936 500 грн боргу кожного з подружжя).

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_6 вказувала, що про існування договору про придбання нерухомого майна від 09 липня 2010 року, укладеного між її колишнім чоловіком ОСОБА_5 та ОСОБА_4, їй нічого невідомо. Вона, як дружина, повинна була бути повідомлена про укладення договору про придбання нерухомого майна від 09 липня 2010 року та надати згоду на його укладання, однак, такої згоди вона не надавала. Незалучення ОСОБА_6 до участі у справі призвело до позбавлення її права відстоювати свої права та інтереси в суді.

Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що ухвалене судове рішення порушує права та законні інтереси ОСОБА_6, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Питання про поновлення строку на апеляційне оскарження визначено статтею 297 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом), положення якої не передбачає вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення у судовому засіданні із повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С.П. Штелик

В.С.Висоцька

С.Ю.Мартєв