Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 335/5202/15-ц

провадження № 61-3236св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб - прокурор Орджонікідзевського району м. Запоріжжя в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3,

публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

треті особи: ОСОБА_5,

орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на рішення апеляційного суду Запорізької області від 6 липня 2016 року у складі суддів: Пільщик Л. В., Сапун О. А., Маловічко С. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В травні 2015 року прокурор Орджонікідзевського району м. Запоріжжя в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), треті особи: ОСОБА_5, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що прокуратурою Орджонікідзевського району м. Запоріжжя проведено перевірку за заявою неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з приводу порушення її майнових прав на житло. В ході перевірки встановлено, що 27 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») (іпотекодержателем), та ОСОБА_3 (іпотекодавецем, батьком ОСОБА_2.), укладений іпотечний договір. Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 право на яку має неповнолітня ОСОБА_2 Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2012 року, що набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль». Прокурор зазначає, що згідно зі статтею 177 СК України, статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина. Тому, укладання батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, незалежно від наявності реєстрації дитини в ньому, без попередньої згоди органу опіки та піклування, та порушення в результаті його укладення майнових прав дитини, є підставою для визнання цих правочинів недійсними, згідно зі статтями 203, 215 ЦК України.

На підставі викладеного прокурор просив поновити строк позовної давності при подачі позовної заяви; визнати недійсним іпотечний договір від 27 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 9 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 27 грудня 2007 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Клименком В. В., зареєстрований в реєстрі за №3862.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування і порушення в зв'язку з цим майнових прав дітей, є підставою для визнання цих правочинів недійсними. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Оскільки договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, право користування якою має ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування на його укладання та в зв'язку з чим порушені майнові права неповнолітньої ОСОБА_2 на квартиру, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним цього іпотечного договору.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 6 липня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на час передання в іпотеку спірної квартири, ОСОБА_2 мала у власності 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 При оформленні договору іпотеки ОСОБА_3 надав банку довідку про те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований лише він. Іпотекодавець не заявляв про те, що в квартирі проживає малолітня дитина та його дружина, тому попередній дозвіл на вчинення оспорюваного правочину органом опіки та піклування не надавався. ОСОБА_2 не мала і не має права власності на квартиру АДРЕСА_1. Неповнолітня ОСОБА_2 вже після укладення договору іпотеки набула право користування зазначеною квартирою як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Відтак, укладення договору іпотеки не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження житлових прав неповнолітньої ОСОБА_2 Житлові права дитини не були порушені.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Запорізької області просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що надання ОСОБА_3 неправдивої інформації банку, при укладенні договору іпотеки, щодо непроживання у квартирі його неповнолітньої доньки ОСОБА_2, не може свідчити про законність цього договору та бути підставою для відмови у визнанні цього договору недійсним, оскільки такі дії ОСОБА_3 здійсненні усупереч інтересам дитини. Відповідно до довідки єдиної абонентської служби Центру обслуговування абонентів Запорізької міської ради від 12 травня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 11 жовтня 2012 року. Право власності на інше житло не має. Банком на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 направлена вимога про звільнення вищевказаної квартири, у тому числі всіма членами сім'ї. Внаслідок чого неповнолітня ОСОБА_2 втратить право користування квартирою АДРЕСА_1.

У жовтні 2016 року відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що згідно пункту 5.1 укладеного іпотечного договору іпотекодавець - ОСОБА_3 стверджував, що за адресою місцезнаходження предмету іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні і неповнолітні особи, а також відсутні малолітні і неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. Даний договір не суперечить правам та інтересам малолітніх та неповнолітніх осіб і не порушує їх права на користування житлом. Іпотекодавець має повне і виключне право власності на предмет іпотеки, а будь-які треті особи не мають прав на квартиру. ОСОБА_3, укладаючи іпотечний договір від 27 грудня 2007 року, подав нотаріусу довідку від 18 грудня 2007 року, яка видана житлово-експлуатаційною дільницею № 55 виробничого ремонтно-експлуатаційного житлового об'єднання № 13 м. Запоріжжя, відповідно до якої окрім нього, інших зареєстрованих осіб, в переданій в іпотеку квартирі АДРЕСА_1 немає. Отже, підстав для отримання згоди від органу опіки та піклування не було.

19 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 06 травня 1989 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу 6 квітня 2005 року ними придбана у власність квартира АДРЕСА_1, яка оформлена на ОСОБА_3

27 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, за згодою дружини ОСОБА_5 Предметом договору є квартира АДРЕСА_1.

У спірній квартирі № 61 в будинку на АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_3 з 29 березня 2005 року, а його дружина - ОСОБА_5 була зареєстрована у іншій квартирі АДРЕСА_2

На час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_2 не досягла 10 років.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Місце проживання ОСОБА_2 саме з батьком не було визначено.

Мати дитини, ОСОБА_5 в заяві від 27 грудня 2007 року про її згоду на передачу чоловіком ОСОБА_3 квартири в іпотеку зазначила місцем свого проживання квартиру АДРЕСА_2 Малолітня на той час дитина ОСОБА_2 мала у власності 1/6 частини квартири АДРЕСА_2, яку набула на підставі договору дарування від 17 серпня 2005 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 5.1 іпотечного договору іпотекодавець стверджував, що за адресою місцезнаходження предмету іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні і неповнолітні особи, а також відсутні малолітні і неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки, даний договір не суперечить правам та інтересам малолітніх та неповнолітніх осіб і не порушує їх права на користування житлом, і взагалі вказано, що іпотекодавець має повне і виключне право власності на предмет іпотеки, а будь-які треті особи не мають прав на квартиру.

Отже, укладаючи договір іпотеки квартири, батьки не визнавали факту проживання дитини в даній квартирі.

Договір іпотеки було укладено в 2007 році на підставі тих відомостей, які були надані іпотекодавцем, в тому числі й щодо відсутності права дитини на квартиру.

Судом апеляційної інстанції установлено, що при укладенні іпотечного договору ОСОБА_3 приховав той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення норми статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України встановлено, що орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд виходив з того, що малолітня ОСОБА_2 не мала і не має права власності на квартиру АДРЕСА_1. Вона набула право користування зазначеною квартирою в жовтні 2012 року як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_2 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано також, що дії відповідача ОСОБА_3 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією висловленою у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 6 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув уваги на той факт, що в квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому її виселення призведе до позбавлення її житла, що не відповідає нормам національного та міжнародного права, є необґрунтованими, оскільки установлено, що мати ОСОБА_5 та її дитина ОСОБА_2 у вказаній квартирі зареєстровані 11 жовтня 2012 року, тобто після укладення договору іпотеки (27 грудня 2007 року). Враховуючи вказане та встановлене статтями 6, 627 ЦК України правило щодо свободи договору, відповідач ОСОБА_3, як і третя особа ОСОБА_5, будучи батьками неповнолітньої ОСОБА_2 та здійснюючи реєстрацію своєї доньки за адресою іпотечної квартири, не могли не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки), у разі неналежного виконання вимог кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 6 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик