Справа № 438/271/17
Номер провадження 2/438/53/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2018 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Наминанік О.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бориславської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору мале приватне підприємство «Безкид» про визнання особи членом сімї та зобовязання до вчинення певних дій, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача виконавчий комітет Бориславської міської ради, в якому просила визнати її членом сім'ї наймача квартири №14 за адресою м.Борислав, вул.Коваліва, 56 ОСОБА_4, який помер 28 вересня 2016 року та зобовязати відповідача внести зміни до договору найму даного житлового приміщення, визнавши позивача наймачем даної квартири. Свої вимоги мотивувала тим, що є донькою померлого ОСОБА_4, з 2012 року постійно з ним проживала, вели спільне господарство, а тому як член сім'ї наймача має право продовжувати користуватися спірною квартирою, а також на укладення договору найму.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали. Позивач ОСОБА_1 додатково повідомила, що фактично почала проживала із покійним батьком за півтора роки до смерті останнього. Вела з ним спільне господарство. Покійний допомагав позивачу доглядати дітей позивача.

Представник відповідача виконавчого комітету Бориславської міської ради ОСОБА_3, який діє на підставі довіреностей від 10.04.2017 та 24.01.2018 року просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи малого приватного підприємства «Безкид» у судове засідання не зявився, надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, показання свідків, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Положеннями Житлового кодексу УРСР регулюється вселення та надання в користування житлових приміщень.

Зокрема, стаття 58 ЖК УРСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер (частина 1, 2 ст.61 ЖК УРСР).

Стаття 64 ЖК УРСР визначає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Крім того, частина 1 статті 43 ЖК УРСР передбачає, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Судом встановлено, що на підставі п.6 рішення виконкому Бориславської міської ради від 13 листопада 1997 року №700 ОСОБА_4 був виданий ордер №358 серія НФ від 25 червня 1998 року на право зайняття житлового приміщення, в квартирі АДРЕСА_1 (а.с13).

На даний час квартира не приватизована.

19 липня 1987 року народилася ОСОБА_5, як вбачається із свідоцтва про народження. Батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені: батько ОСОБА_4, мати ОСОБА_6 (а.с.6).25 листопада 2006 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Нечипорук» (а.с.7).

24 вересня 2016 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується відповідно свідоцтва про смерть, виданого Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с.8).

Згідно довідки за № 682 від 15 березня 2017 року, виданої малим приватним підприємством «Безкид», вбачаєється що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 до дня своєї смерті 24.09.2016 р. проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2/1й4. (а.с.11).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначив, що вона останні півтора роки до смерті батька проживала в спірній квартирі та вела спільний побут з померлим ОСОБА_4, має право надалі користуватися квартирою №14 по вул.Коваліва, 56 у м.Бориславі, оскільки продовжує проживати в ній та користується комунальними послугами, за які несе витрати.

Зазначені обставини, зокрема спільного проживання позивача із покійним ОСОБА_4 у спірній квартирі підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Додатково свідки пітвердили факт проживання позивача у спірній квартирі після смерті ОСОБА_4

Проте за змістом ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК УРСР).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відтак, для виникнення права на користування житловим приміщення в даному випадку необхідно дві умови, а саме: необхідність дотримання правил реєстрації громадянина за місцем проживання та письмова згода наймача та всіх членів сім'ї.

З наданих позивачем ОСОБА_1 документів вбачається, що остання є кровною родичкою, а саме донькою померлого ОСОБА_4, однак кровна спорідненість не є підставою для автоматичного визнання особи членом сім'ї кровного родича.

У відповідності до ч.1 ст. 106 ЖК України повнолітні члени сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Як вбачається з правової позиції Верховного суду України (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-60цс12) у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сім'ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Доказів, що за життя ОСОБА_4 звертався у відповідні органи з письмовою заявою про реєстрацію в своїй квартирі будь-яких осіб, в тому числі позивача, матеріали справи не містять. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не надано доказів того, що наймач квартири виявив бажання зареєструвати її у спірному житлі.

В судовому засіданні позивач не надав суду доказів, що вона вела спільне господарство з померлим ОСОБА_4 Водночас суд не може взяти до уваги як доказ на підтвердження зазначених обставин покази свідків про факт спільного проживання позивача з покійним у спірній квартирі.

Крім того, позивачем не доведено її участь в утриманні спірної квартири.

Згідно акту від 14 березня 2017 року, складеного працівника та затвердженого директором МПП «Безкид» (а.с.12) позивач ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми проживає без реєстрації у спірній квартирі.

Проте, суд, оцінюючи докази в сукупності, не може визнати обґрунтованим зазначений доказ, оскільки даний акт складений поза межами компетенції підприємства, яке не є балансоутримувачем або власником житла.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги факт того, що ОСОБА_1 не доведено правових підстав проживання нею у квартирі АДРЕСА_2, а самі лише твердження про те, що вона була членом сім'ї покійного батька ОСОБА_4, який був наймачем вищевказаної квартири, не дають підстав вважати, що позивача членом сімї наймача та відповідно права користування спірною квартирою.

Далі, статтею 61 ЖК передбачається, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ч.1 ст. 781 ЦК України договір найму житлового приміщення у спірній квартирі припинив дію у зв'язку зі смертю наймача ОСОБА_4 Доказів наявності домовленості про збереження сили договору найму в зв'язку зі смертю наймача суду не надано.

Згідно ч.2 ст. 99 ЖК УРСР у разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму.

Договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом (стаття 103 ЖК УРСР).

Суд звертає увагу, що за положеннями ст.103, 104 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця. Член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 Кодексу.

Крім того, частина 1 та 2 статті 106 ЖК УРСР визначає, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Із матеріалів справи не вбачається та не встановлено судом правові підстави пред'явлення ОСОБА_1 вимог щодо зобов'язання відповідача виконавчого комітету Бориславської міської ради укласти з нею договір найму жилого квартири, не надано згоду наймача на укладення з позивачем цього договору або його відмову.

Крім цього, оскільки в зв'язку зі смертю наймача ОСОБА_4 припинена дія договору найму жилого приміщення у квартирі АДРЕСА_2, відсутні підстави внесення змін до договору найму даного житлового приміщення та визнання позивача наймачем даної квартири.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, оскільки рішення про надання житлового приміщення позивачу ОСОБА_1 не приймалося, ордер не видавався та не може бути виданий на даний час, так як житло громадянам надається в порядку черговості, померлий ОСОБА_4 надав можливість лише користуватись квартирою та не виявив бажання здійснити реєстрацію позивача в цій квартирі, позивач не має права вимагати визнання його наймачем, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог, так як вони не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бориславської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору мале приватне підприємство «Безкид» про визнання особи членом сімї та зобовязання до вчинення певних дій відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.Т. Слиш