Справа № 450/1665/14-ц Провадження № 2/450/105/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Штойка С.В.

з участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третіх осіб Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області, ОСОБА_5 про визнання права на спадщину,-

в с т а н о в и в:

23.06.2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до відповідача ОСОБА_4, третьої особи Пустомитівської державної нотаріальної контори, яким первинно просив визнати його заяву від 24.01.1995 року про відмову від спадщини недійсною, встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_6, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_7, визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення, визнати за ним право власності на 1/2 чистину житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області.

В подальшому, остаточно уточнивши позовні вимоги відповідно до ст. 31 ЦПК України в редакції до 03.10.2017 року, просить поновити строк позовної давності та встановити факт прийняття ним спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_6; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_7, видане державним нотаріусом ОСОБА_8 від 24.01.1995 року за реєстровим номером 1-269; визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення від 30.01.1995 року, видане ЛОДКБТІ та ЕО за реєстровим № 497 в книзі № 3; визнати недійсним договір дарування земельних ділянок № 1 кадастровий № :01: 004:0021 та № 2 кадастровий № :01:004:0022, загальною площею 0,1711 га, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 438, визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю серії II-ЛВ № 049224 від 01.06.2000 року та зареєстрований в книзі записів державних актів про право приватної власності на землю; визнати за ним право власності на 3/8 житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області з усіма господарськими будівлями і спорудами; визнати за ним право власності на 3/8 частки земельних ділянок № 1 кадастровий № 46236555:01: 004:0021 та № 2 кадастровий № 46236555:01:004:0022 загальною площею 0,1711 га та зареєструвати.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору забудови від 15.06.1961 року та акту про закінчення будівництва від 30.01.1974 року його батькові ОСОБА_6 належав житловий будинок з відповідними господарськими будівлями в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, зареєстрований у Львівському МБТІ за № 487. ОСОБА_6 помер 05.09.1993 року. Оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 31.05.1946 року перебували в зареєстрованому шлюбі, то описаний вище будинок є їхньою спільною власністю (спільною власністю подружжя) відповідно до ст. 22 КпШС України, а відтак спадщина відкрилась на належну ОСОБА_6 1/2 житлового будинку №23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області загальною площею 71,2 м.кв. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_7, сини ОСОБА_3 (позивач), ОСОБА_4, ОСОБА_5 В звязку з тим, що ніхто з спадкоємців у визначений законом шестимісячний строк не звертався до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, на заяву ОСОБА_7 від 24.01.1995 року Пустомитівською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину від 24.01.1995 року. Інші спадкоємці 24.01.1995 року подали заяви, за якими вони не претендують на спадщину після смерті батька в звязку з пропуском шестимісячного строку. Позивач вважає, що така відмова є незаконною і недійсною, оскільки спадщина після смерті батька прийнята ним фактичними діями відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року. Таким чином, після смерті батька ОСОБА_6 спадщину в рівних частинах прийняли він та його матір ОСОБА_7 за фактом проживання у спірному будинку і вступу в управління спадковим майном, а інші спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пропустили строк на прийняття спадщини та не прийняли таку. 09.10.2011 року померла ОСОБА_7 мати позивача. З заявами про прийняття спадщини після її смерті до Пустомитівської державної нотаріальної контори звернулись: 28.01.2011 року позивач ОСОБА_3, 22.03.2011 року відповідач ОСОБА_4, 08.04.2011 року ОСОБА_5 Згодом позивачу стало відомо, що 21.10.2005 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_9, яким все належне їй на момент смерті майно заповіла ОСОБА_4. Крім цього, 18.10.2005 року був укладений договір, за яким ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_4 земельні ділянки № 1 кадастровий № :01:004:0021 та № 2 кадастровий № :01:004:0022, загальною площею 0,1711 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Проте, позивач вважає, що він має право на обовязкову частку в спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України (в редакції від 2004 року), оскільки на момент смерті матері був непрацездатним. Крім того, посилається, що за час проживання в спірному будинку, з 1992 року здійснив прибудову до житлового будинку розміром 11х4,5 м та збудував гараж. На неодноразові звернення до Щирецької селищної ради отримував неодноразові відмови, а відтак вважає, що наявність самовільного будівництва унедійснює договір дарування земельних ділянок від 18 жовтня 2005 року. Крім цього, стверджує що строк звернення до суду ним пропущено з поважних причин, зокрема погіршення стану здоровя, перенесений інфаркт, період реабілітації та наявність онкологічного захворювання.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.04.2014 року накладено арешт на житловий будинок № 23 на вул. Лепкого, смт. Щирець, Пустомитівського району, Львівської області, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_7 ( свідоцтво про право власності на спадщину /Р. № 1-269/ 24.01.1995 року, видане Пустомитівською державною нотаріальною конторою).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.10.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, поновлено строк позовної давності. Визнано заяву ОСОБА_3 від 24.01.1995р. про відмову від спадщини недійсною, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_7 та посвідчене державним нотаріусом ОСОБА_8 24.01.1995р. та реєстраційне посвідчення, видане Львівським ОДКБТІ та ЕО 30.01.1995р. і записане в реєстрову книгу №3 за реєстровим №497. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку №23 по вул. Лепкого в смт. Щирець, Пустомитівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_6.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.08.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку № 23 на вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку № 23 на вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6, в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

26.04.2016 року справа надійшла до Пустомитівського районного суду Львівської області.

Протокольною ухвалою від 04.07.2016 року залучено третю особу ОСОБА_5.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.07.2016 року витребувано з ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та Пустомитівської районної служби Управління ДМС України у Львівській області оригінал або належним чином засвідчену копію інвентаризаційної та реєстрації справ на будинковолодіння № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області з усіма господарськими будівлями і спорудами. Згідно відповідей ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 26.07.2016 року, 28.09.2016 року та відповіді Пустомитівської районної служби Управління ДМС України у Львівській області 13.09.2016 року матеріали справ відсутні.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним та просять такі задовольнити. Крім того пояснили, що строки звернення до суду ними не попущені з наведених у позовних вимогах мотивів.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав, підстав для його поновлення немає, оскільки він за період 1995-2014 року був учасником цивільно-правових відносин, повязаних із спадкуванням мамою ОСОБА_7 після смерті батька ОСОБА_6 спадкового майна, мав можливість та реалізовував своє право на захист інтересів в судовому порядку, з 2006 по 2012 рік неодноразово звертався до суду, в тому числі щодо права власності на спадкове майно по смерті ОСОБА_6, міг вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав. 24.01.1995 року він добровільно написав заяву про те, що не претендує на спадкове майно після смерті батька. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка с частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків мас право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, оглянувши матеріали справи, матеріали цивільної справи 2-1316/340/11 Пустомитівського районного суду Львівської області, № 2/450/147/14 Пустомитівського районного суду Львівської області, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про одруження від 27.03.1967 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений 31 травня 1946 року (належним чином завірена спадкова справа №7/95 спадкодавець ОСОБА_6).

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 квітня 1974 року, за ОСОБА_6 був зареєстрований цілий житловий будинок № 23 по вул. Богданова в селищі Щирець на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, посвідченого Бобрською держнотконторою 15.08.1961 року за реєстровим № 1370, акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального жилого будинку від 30.01.1974 року. Згідно довідки Щирецької селищної ради № 4783 від 26.12.2012 року вул. Богданова перейменована на вул. Б.Лепкого згідно рішення виконавчого комітету Щирецької селищної ради № 24 від 16.04.1995 року (належним чином завірена спадкова справа №7/95 спадкодавець ОСОБА_6).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного з 20 червня 1969 року по 01 січня 2004 року, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю, а кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення рівних прав подружжя на володіння, користування та розпорядження цим набутим майном, в незалежності від того, хто із подружжя зазначений власником у правовстановлюючому документі на майно.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року (зі змінами) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що розглядаючи позови, повязані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного (на той час) законодавства спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України).

П. 2 Указу Президії Верховної ради Української РСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сімю Української РСР від 1970 року визначено, що Кодекс про шлюб та сім'ю Української РСР застосовується до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 1 січня 1970 року. По шлюбно-сімейних правовідносинах, які виникли до 1 січня 1970 року, Кодекс застосовується до тих прав і обов'язків, що виникнуть після введення в дію Кодексу.

Таким чином, житловий будинок № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області з усіма господарськими будівлями і спорудами є спільною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Частки кожного з подружжя в праві власності на цей будинок є рівними та відповідаю 1/2 ідеальній частці.

05 вересня 1993 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.04.2000 року (т.1 а.с.10).

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаної норми ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується ЦК Української РСР 1963 року. Таким чином, до спірних правовідносин щодо прийняття спадщини, яка відкрилася 05.09.1993 року після смерті ОСОБА_6, застосовуються положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 75 Закону України «Про нотаріат» та п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5 (в редакції чинній на час видачі свідоцтва) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Слід зазначити, що згідно п. 121 вищевказаної Інструкції державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того із подружжя, що є живим, державний нотаріус вимагає його (її) письмову згоду на виділ на ім'я померлого його частки в спільному майні.

Враховуючи, що згідно реєстраційного посвідчення від 18 квітня 1974 року житловий будинок № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області належав ОСОБА_6, а його дружина ОСОБА_7, згідно поданої нею 24.01.1995 року до Пустомитівської державної нотаріальної контори заяви, на частку в спільному майні подружжя не претендує (належним чином завірена спадкова справа №7/95 спадкодавець ОСОБА_6), то після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області в цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом чи за заповітом.

Згідно із вимогами ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Таким чином, спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_7, сини ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто, право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується.

ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Згідно ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Як встановлено судом, згідно реєстраційного посвідчення від 18 квітня 1974 року житловий будинок № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області належав ОСОБА_6, то після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді цього житлового будинку в цілому.

Згідно довідки виконкому Щирецької селищної ради народних депутатів № 1568 від грудня 1994 року, за ОСОБА_6 до дня смерті числився житловий будинок № 23 по вул. Богданова в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, де він постійно проживав і був прописаний. Разом з ним в даному будинку до дня смерті проживали і були постійно прописані його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_3 (належним чином завірена спадкова справа №7/95 спадкодавець ОСОБА_6). Аналогічні відомості викладені в довідці від 07.11.2012 року за № 3946 (т.1, а.с.14)

Заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 до Пустомитівської нотаріальної контори подала 24.01.1995 року ОСОБА_7, вказавши, що інших спадкоємців немає (належним чином завірена спадкова справа №7/95 спадкодавець ОСОБА_6).

Інші спадкоємці подали заяви, якими ствердили, що ними пропущено строк на прийняття спадщини і на спадщину не претендують (належним чином завірена спадкова справа №7/95 спадкодавець ОСОБА_6). При цьому, в заяві ОСОБА_3 місце проживання зазначене смт. Щирець, вул. Богданова, 23, в заяві ОСОБА_4 смт. Щирець, вул. Спортивна, 20, в заяві ОСОБА_5 смт. Щирець, вул. Зелена, 23.

Відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій.

Спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилась 05.09.1993 року, а з заявою про відмову від неї в Пустомитівську державну нотаріальну контору ОСОБА_3 звернувся 24.01.1995 року, тобто з пропуском визначеного законом шестимісячного строку. Відтак, вищевказана заява ОСОБА_3 не має юридичного значення та не свідчить про його відмову від належних йому майнових прав на спірне майно.

Таким чином, своїми фактичними діями шляхом вступу в управління спадком майном спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли в рівних частинах ОСОБА_7М та ОСОБА_3

Виходячи з фактичних обставин справи та системного аналізу вищенаведених норм законодавства, суд приходить до переконання, що свідоцтво про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_7, видане державним нотаріусом ОСОБА_8 від 24.01.1995 року за реєстровим номером 1-269 з порушенням норм закону (протиправно), а саме без урахування спадкових прав ОСОБА_3, а тому підлягає визнанню недійсним в частині 1/2 ідеальної частки ОСОБА_7 в праві власності на житловий будинок № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, що має наслідком визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення від 20.01.1995 року, виданого ЛОДКБТІ та ЕО на імя ОСОБА_7 за реєстровим № 497 в книзі № 3.

Однак, позивач, посилаючись на те, що матері ОСОБА_7 належить 1/2 шлюбна половина спірного будинку, просить визнати за ним в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 лише 1/4 частку житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, тому суд, враховуючи межі заявлених позовних вимог, приходить до висновку, про задоволення позовних вимог в цій частині та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 на 1/4 ідеальну частку житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області. З врахування того, що інша 1/4 ідеальна частка житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, що залишилась після смерті батька, прийнята позивачем фактично як спадкоємцем першої черги по закону, то позивач вправі звернутися в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини за свідоцтвом про право на спадщину за законом на цю частину.

Відповідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування").

Таким чином, правові ж підстави визнання в судовому порядку права власності за позивачем на цю 1/4 ідеальну частку, за відсутності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, відсутні.

Одночасно, судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Щирецької сільської ради № 41 від 27.04.2001 року ОСОБА_7 було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га. (цивільна справа №2-1316/340/11, а.с. 22)

Згідно державного акту про право власності на землю II-ЛВ № 049224 від 14 червня 2000 року, виданого Щирецькою сільською радою, ОСОБА_7 належить одна земельна ділянка площею 0,1711 га на території Щирецької сільської ради з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. (цивільна справа №2-1316/340/11, а.с. 4)

Відповідно до ст. 30 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Аналогічні положення містяться у ст. 120 ЗК України, що є чинним на час розгляду справи, та у ст. 377 ЦК України.

Згідно правової позиції Верховного суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2710цс15 земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Таким чином, враховуючи належність житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_3 та ОСОБА_7, приватизація спірної земельної ділянки одноособово ОСОБА_7 суперечить вказаним вимогам закону, а відтак подальше розпорядження земельною ділянкою шляхом укладення договору дарування є незаконним. Крім цього, суд відзначає, що обєктом договору дарування, посвідченого 18.10.2005 року приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу за реєстровим номером 438, є дві земельні ділянки № 1 кадастровий № :01:004:0021 та № 2 кадастровий № :01:004:0022, загальною площею 0,1711 га (цивільна справа №2-1316/340/11, а.с. 9), в той час як згідно даним державного акту ОСОБА_7 належала одна земельна ділянка аналогічної площі. Відтак, державний акт про право власності на землю серії II-ЛВ № 049224 від 14 червня 2000 року, на імя ОСОБА_7, виданий Щирецькою сільською радою та договір дарування, посвідчений 18.10.2005 року приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу за реєстровим номером 438 є недійсними.

Разом з тим, розпорядження земельними ділянками комунальної власності (в межах населених пунктів) та передача їх в приватну власність, відповідно до ЗК України (в редакції 2001 року), віднесено до повноважень сільських рад та не відноситься до компетенції суду, відтак позовна вимога в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку до задоволення не підлягає. Право безкоштовної приватизації спірної земельної ділянки позивач вправі реалізувати після оформлення всіх правовстановлюючих документів на будинок № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області.

Крім цього, 09.10.2010 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.2 а.с.100).

Спадкоємцями першої черги за законом до її майна є її сини ОСОБА_4, згідно свідоцтво про народження від 24.01.1962 року (цивільна справа №2-1316/340/11, а.с. 111); ОСОБА_3, згідно свідоцтва про народження від 24.10.1959 року ( т.1 а.с.10); син ОСОБА_5, згідно свідоцтво про народження від 08.04.2011 року, виданого повторно (цивільна справа №2-1316/340/11, а.с. 110).

21.10.2005 року ОСОБА_7 склала заповіт, за яким все своє майно, яке належало їй на момент смерті заповіла синові,- ОСОБА_4. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_9М 21 жовтня 2005 року та зареєстрований в реєстрі за № 458.

Відповідно до ст.ст.1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

З заявами про прийняття спадщини до Пустомитівської нотаріальної контори звернулись: 22.03.2011 року син ОСОБА_4 (належним чином завірена копія спадкової справи спадкодавця ОСОБА_7) про спадкування за заповітом; 28 січня 2011 року син ОСОБА_3 про спадкування обовязкової частки (належним чином завірена копія спадкової справи спадкодавця ОСОБА_7); 08 квітня 2011 року син ОСОБА_5, про спадкування обовязкової частки (належним чином завірена копія спадкової справи спадкодавця ОСОБА_7).

В силу ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до довідки Управління пенсійного фонду України у Пустомитівському районі № 1527/03-20 від 07.02.2011 року одержує пенсію за віком по списку № 2 з 15.12.2010 року, з 14.05.2004 року до 14.12.2010 року отримував пенсію по інвалідності третьої групи.

Таким чином, будучи непрацездатним на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7, позивач ОСОБА_3 має право на обовязкову частку в спадщині.

Підтверджуючих документів про наявність у ОСОБА_5 права на обовязкову частку в спадщині після смерті матері ОСОБА_7 суду не представлено, на момент смерті матері пенсійного віку ним досягнуто не було, а відтак визначаючи розмір обовязкової частки позивача суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 до складу спадщини входили усі права та обовязки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тобто 1/2 ідеальна частка житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області.

При спадкуванні за законом позивач мав би право успадкувати 1/3 ідеальну частку від 1/2 ідеальної частки в спадковому майні, що належала ОСОБА_7, а в звязку з наявністю заповіту на імя ОСОБА_4, частка позивача зменшується до 1/6 ідеальної частки від 1/2 житлового будинку № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, тобто становить 1/12 ідеальну частку в цілому будинковолодінні.

Таким чином, частка позивача в праві власності на житловий будинок № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області становить:1/4 ідеальна частка, що успадкована після смерті батька ОСОБА_6 та 1/12 ідеальна частка, що успадкована у вигляді обовязкової частки в спадщині після смерті матері ОСОБА_7 (разом 4/12 або 1/3 ідеальна частка) та 1/4 ідеальна частка, право на спадщину на яку позивач може реалізувати через отримання нотаріального свідоцтва про право на спадщину. При цьому, частка відповідача ОСОБА_4 в праві власності на житловий будинок № 23 по вул. Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області, що належить йому за заповітом після смерті матері ОСОБА_7 відповідає 5/12 ідеальним часткам.

Що стосується застосування строків позовної давності, то згідно ст. ст. 71, 76 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 75 ЦК 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як зазначила сторона позивача, ОСОБА_3 довідався про порушення свого права після смерті матері ОСОБА_7, коли довідався про факт оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_7 на весь будинок, при зверненні до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини 29.01.2011 року.

З оглянутої судом цивільної справи №1316/4940/12, яка розглядалася Пустомитівським районним судом Львівської області, вбачається, що позивач звернувся 28.12.2012 року з позовом до відповідача ОСОБА_4, третьої особи Львівської державної нотаріальної контори про перерозподіл спадщини, на що покликається і сторона відповідача. Рішенням суду від 25.02.2014 року йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав обрання для захисту своїх порушених прав способу, не передбаченого діючим законодавством.

Позовна заява про визнання права на спадщину подана позивачем до суду 23.06.2014 року, після винесення рішення, яким встановлено неналежність способу захисту порушеного права.

Посилання стороною відповідача на наявність судових спорів, а відтак про те, що позивач знав про порушення свого права щодо поділу спадкового майна ОСОБА_6, починаючи з 1995 року, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з оглянутої судом цивільної справи №2-1316/340/11 позивачем у якій є ОСОБА_3, останній звертався про визнання за ним права власності на добудову (самочинне будівництво) до будинку №23 по вул. Б.Лепкого в смт. Щирець Пустомитівського району Львівської області.

Крім того, суд бере до уваги стан здоровя позивача, який у 2004 році переніс інфаркт, внаслідок чого неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується даними медичної книжки ОСОБА_3.

Згідно протоколу № 950 Пустомитівської центральної ЛКК від 27.05.2011 року ОСОБА_11 був інвалідом 3-ї групи з 2004 року по 30.07.2011 р., що свідчить про незадовільний стан його здоров'я.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача слід стягнути в користь позивача 365,40 грн. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 524, 525, 529, 548, 549, 553 ЦК України (1963 року), ч.5 ст.267, 1217, 1223, 1241 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справ про спадкування, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті батька ОСОБА_6.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24.01.1995 р. державним нотаріусом ОСОБА_8, яке зареєстроване у реєстрі за №І-269 на ім"я ОСОБА_7.

Визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення від 30.01.1995 р., видане ЛОУЛМБТІ на ім"я ОСОБА_7, яке зареєстроване за №497 в реєстровій книзі №3.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №049224 на ім"я ОСОБА_7, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №192.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки №1 кадастровий номер :01:004:0021 та земельної ділянки №2 кадастровий номер :01:004:0022 загальною площею 0,1711 га, посвідчений 18.10.2005 р. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_9, який зареєстрований в реєстрі за №438.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 ідеальну частку житлового будинку №23 по вул.В.Лепкого у смт.Щирець Пустомитівського району Львівської області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 365,40 грн. судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.07.2014 р., у виді арешту на майно - скасувати.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

СуддяОСОБА_12