Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/17434/14-ц

провадження № 61-3413св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі :

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивачі: заступник військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,

державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Київське квартирно-експлуатаційне управління,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дарницького районного суду м. Києва, у складі судді Сирбул О. Ф., від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва, у складі колегії суддів Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., від 20 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року заступник військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Укрвійськбуд») подав позовну заяву до ОСОБА_3, третя особа - Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до акту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 06 грудня 2000 року, складеного на підставі абзацу 2 пункту 2 резолютивної частини наказу начальника Головного управління квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України В. Литвиненка від 01 грудня 2000 року № 103, було здійснено передачу житлового фонду військового містечка № 225 по АДРЕСА_2, від Київського квартирно-експлуатаційного відділу до державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на утримання. Відповідно до вказаного акту ДП МОУ «Укрвійськбуд» було передано 16 будинків, а саме: будинки по АДРЕСА_3, які розташовані на земельній ділянці, площею 9,54 га. Згідно відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20 грудня 2013 року № 303/4/17/1132, житловий фонд по АДРЕСА_2 до передачі та після передачі на утримання до ДП МОУ «Укрвійськбуд» має статус нерухомого військового майна. Позивачі зазначають, що квартира АДРЕСА_1 була незаконна відчужена з державної власності ОСОБА_5 відповідно до розпорядження на приватизацію № 35 від 02 листопада 1993 року, виданого 135-м заводом залізобетонних виробів. В подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року, вказана квартира була продана у наступних частках наступним особам: ОСОБА_3 - 10/100 частин квартири, ОСОБА_6 - 45/100 частин квартири, ОСОБА_7 - 45/100 частин квартири. На сьогоднішній день ОСОБА_6 та ОСОБА_7 померли, а ОСОБА_3 став одноособовим власником спірної квартири.

За наведених обставин позивач, з урахуванням уточнень, посилаючись на те, що спірна квартира вибула із власності Міністерства оборони України поза волею, та з урахуванням приписів статей 215, 228, 328, 346 ЦК України та пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, просив суд визнати за державою Україна, в особі Міністерства оборони України, право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру № 35, загальною площею 25,60 кв.м., що знаходиться у будинку по АДРЕСА_1. Витребувати шляхом вилучення з користування ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме квартиру № 35, загальною площею 25,60 кв.м., що знаходиться у будинку по АДРЕСА_1, а витребуване майно передати на утримання до ДП МОУ «Укрвійськбуд» (т.1 а.с. 111-112).

25 лютого 2016 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимогзаступнику військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП МОУ «Укрвійськбуд».

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки позивачами, у відповідності до положень статей 58, 60 ЦПК України, не доведено та не надано докази відповідно до викладених обставин, якими вони обґрунтовувала свої вимоги.

20 жовтня 2016 року ухвалою апеляційного суду м. Києва рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Позивач не оскаржував розпорядження про приватизацію та не заявляв вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У листопаді 2016 року Міністерство оборони України подало касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року.

19 січня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

31 травня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом заступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, ДП МОУ «Укрвійськбуд» до ОСОБА_3, третя особа - Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У касаційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що районний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Заявник вважає, що 135-й завод залізобетонних виробів Міністерства оборони України не мав права розпоряджатись спірною квартирою.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що відповідно до акту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 06 грудня 2000 року, складеного на підставі абзацу 2 пункту 2 резолютивної частини наказу начальника Головного управління квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України В. Литвиненка від 01 грудня 2000 року за № 103, було здійснено передачу житлового фонду військового містечка № 225 по АДРЕСА_2, від Київського квартирно-експлуатаційного відділу до ДП МОУ «Укрвійськбуд» на утримання (т.1 а.с. 7-10). Відповідно до вказаного акту ДП МОУ «Укрвійськбуд» було передано 16 будинків, а саме: будинки по АДРЕСА_3, які розташовані на земельній ділянці, площею 9,54 га (т.1 а.с. 11-15).

У відповідності до відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20 грудня 2013 року за № 303/4/17/1132, житловий фонд по АДРЕСА_2 до передачі та після передачі на утримання до ДП МОУ «Укрвійськбуд» має статус нерухомого військового майна. Разом з тим, наказ начальника Головного управління квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України В. Литвиненка від 01 грудня 2000 року за № 103 у Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України відсутній ( т.1 а.с. 18).

Відповідно до розпорядження на приватизацію № 35 від 02 листопада 1993 року, виданого 135-м заводом залізобетонних виробів Міністерства оборони України, ОСОБА_5 була відчужена спірна квартира шляхом приватизації.

На підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 20 січня 1995 року за реєстраційним № 7268/329 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 01 березня 1995 року за № 7677, власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_8 (т.1 а.с. 16).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 05 березня 2001 року між ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ПузікомЮ. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1413 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 16 березня 2001 року за № 7677, ОСОБА_3 на праві власності належить 10/100 частин квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_7 - 45/100 частин квартири, ОСОБА_6 - 45/100 частин квартири (а.с. 16-17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано відділом реєстрації смерті у м. Києві 17 січня 2013 року (а.с. 104).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано відділом реєстрації смерті у м. Києві 23 квітня 2015 року (а.с. 103).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 успадкував після ОСОБА_6 та ОСОБА_7 90/100 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с. 147).

28 листопада 2015 року ОСОБА_3зареєстрував право власності на 90/100 часток спірної квартири, набуте ним на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 150-151).

Встановлено, що позивачі не оскаржували акти і правочини, які були підставою набуття ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, зокрема розпорядження на приватизацію № 35 від 02 листопада 1993 року, видане 135 заводом залізобетонних виробів Міністерства оборони України.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 ЦК України.

Чинне законодавство вказує, що позивач повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспорюваним, при цьому чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення.

Відповідно до частини третьої статі 10 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 60 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

У позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а під час розгляду спорів про витребування майна мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Встановивши, що позивачами не надано доказів на підтвердження права власності на спірну квартиру та вибуття квартири з володіння поза волею власника, прийнявши до уваги те, що розпорядження на приватизацію № 35 від 02 листопада 1993 року, видане державним підприємством Міністерства оборони України 135-й завод залізобетонних виробів, а також правочини, не оскаржувались та недійсними у судовому порядку не визнавались, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому в межах розгляду даної справи позивач не довів факт незаконності розпорядження на приватизацію № 35 від 02 листопада 1993 року.

Втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес (легітимну мету); чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» у питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Враховуючи встановлені судами обставини щодо того, що спірна квартира за згодою державного підприємства (установи) Міністерства оборони України у 1993 році була передана у власність ОСОБА_5, протягом більше двадцяти років знаходилась у приватній власності, перебуваючи у вільному обігу, повернення спірної квартири у державну власність без виплати справедливої компенсації становило б надмірний тягар для особи, яка станом на сьогоднішній день є титульним власником квартири.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк