Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 180/3306/14-ц

провадження № 61-5003св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув касаційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Остапенко Н. Г. від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Кочкової Н. О., Григорченка Е. І., Петешенкової М. Ю. від 4 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 15 березня 2008 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості. Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, однак позичальник належним чином свої зобов'язання не виконала, тому станом на 30 вересня 2014 року виникла заборгованість у сумі 24998,23 грн, з яких: 5 982,28 грн - заборгованість за кредитом; 15 432,99 грн заборгованість за процентами; 1 916,38 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом; 500 грн штраф (фіксована частина), 1 166,58 грн - штраф (процентна складова). Згідно з умовами кредитного договору б/н від 15 березня 2008 року позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені тарифами, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Останнім днем строку дії картки визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу щодо погашення кредиту, а не кінцевий термін виконання грошових зобов'язань за кредитним договором. Тому враховуючи положеннястатей 536,631 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_4 прострочену заборгованість зі сплати відсотків за період з 14 листопада 2011 року по 14 листопада 2014 року в сумі 6 545,74 грн (Т. 1, а. с. 2-5, 61-63).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наданої відповідачем копії платіжної картки вбачається, що картка діє до квітня 2011 року, до останнього дня місяця. Враховуючи, що з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 18 листопада 2014 року, тобто за спливом позовної давності, відповідно до статті 257 ЦК України, а доказів пропуску строку з поважних причин позивачем суду не надано.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, адже за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками за період з 14 листопада 2011 року по 14 листопада 2014 року не заслуговують на увагу, зокрема, у зв'язку з тим, що на переривання строку позовної давності банк ні у позові, ні в апеляційній скарзі не посилався.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2016 року, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.

23 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «КБ «ПриватБанк».

23 лютого 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

30 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивовано тим, що умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Крім того, враховуючи положення частини першої статті 1048 ЦК України, оскільки кошти за кредитним договором у належному розмірі повернуто не було, то кредитна заборгованість за процентами підлягає стягненню за останні календарні три роки перед зверненням кредитора до суду.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування відсотків проводилося щомісячно, але зазначені платежі відповідач не сплачував, а тому право банку про отримання щомісячних платежів порушувалося, у зв'язку з чим банк має право звернутися до суду з позовом про стягнення таких нарахувань, оскільки відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, тобто банк має право на задоволення позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 14 листопада 2011 року по 14 листопада 2014 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 15 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримала кредитну картку зі строком дії до квітня 2011 року, з встановленим початковим кредитним лімітом 7 000 грн., який у подальшому збільшувався. Згідно з умовами кредитного договору б/н від 15березня 2008 року позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом.Договором встановлено відповідальність за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (Т. 1, а.с.8 - 15).

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) (Т. 1, а. с. 15).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що термін дії платіжної картки, виданої банком ОСОБА_4, встановлено до квітня 2011 року, нова картка банком не випускалась і позичальнику не вручалась.

Із розрахунків заборгованості, наданих позивачем, судами встановлено, що останнє погашення позичальником відсотків та пені було здійснено 29 липня 2011 року (Т. 1, а. с. 6).

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості 18 листопада 2014 року.

14 березня 2016 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності (Т. 1, а. с. 97).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Доводи касаційної скарги про те, що банк має право на задоволення позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 14 листопада 2011 року по 14 листопада 2014 року є необґрунтованими з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) та що останній платіж здійснено 29 липні 2011 року (Т. 1, а. с. 94 - 96), а дія картки закінчилась у квітні 2011 року.

З огляду на встановлені судами обставини, судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права та відповідають правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6 --14цс14.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик