Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 363/2936/15-ц

провадження № 61-5246 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_3,

треті особи: Управління Держземагентства у Вишгородському районі Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року у складі судді Войнаренко Л. Ф. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області,

ОСОБА_3, треті особи: Управління Держземагентства у Вишгородському районі Київської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому просив: визнати за ним право власності на земельну ділянку, загальною площею

0, 0574 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території cадівницького товариства «Троянда» Синяківської селищної ради Вишгородського району Київської області; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 5 жовтня 2009 року

ОСОБА_3, а також скасувати його державну реєстрацію.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він з 1989 року користується земельною ділянкою НОМЕР_2, площею 0, 0574 га по вул. 12 лінія в садівницькому товаристві «Троянда» масиву «Дружба-2» Синяківської селищної ради Вишгородського району Київської області.

На підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16 грудня 2005 року № 757 йому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 15 червня 2010 року.

У жовтні 2010 року йому стало відомо, що на належній йому на праві власності земельній ділянці іншими особами проводяться будівельні роботи.

ЛистомУправління Держкомзему у Вишгородському району Київської області від 30 травня 2011 року його повідомлено, що на належну йому земельну ділянку видано ще один державний акт на ім'я ОСОБА_3, на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 8 травня 2009 року № 374.

У зв'язку з тим, що зазначене розпорядження в частині передачі

ОСОБА_3 у власність земельної ділянки є незаконним, він звернувся до суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня

2013 року визнано протиправним та скасовано розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 8 травня 2009 року № 374 в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки НОМЕР_2, площею 0, 0609 га, що розташована у садівницькому товаристві «Енергетик» Синяківської сільської ради Київської області, та пункт 1 додатку до зазначеного розпорядження.

Посилаючись на те, що рішення органу виконавчої влади на підставі якого відповідачеві було видано державний акт на право власності на земельну ділянку визнано протиправним та скасовано, просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня

2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент отримання ОСОБА_3 державного акта на спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку був її користувачем чи власником. Зазначена обставина встановлена рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2012 року, яке набрало законної сили.

Крім того, спірна земельна ділянка вибула з власності відповідача на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, яка у подальшому подарувала її ОСОБА_6, і зазначені договори у встановленому законом порядку недійсними не визнано, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що державний акт на право власності на спірну земельну ділянку отримано позивачем через сім місяців після того, як

ОСОБА_3, а у подальшому ОСОБА_5 стали власником земельної ділянки, а тому вона не може бути позбавлена права власності на належне їй майно.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року, представник

ОСОБА_1 - ОСОБА_2, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не міг у 2009 році набути право власності на спірну земельну ділянку, оскільки вона з 1989 року перебувала у користуванні позивача, і органом місцевого самоврядування не приймалося рішення про припинення його права користування цією земельною ділянкою у порядку, з підстав і на умовах, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України.

Крім того, у порушення вимог частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) суди не звернули увагу на те, що розпорядження органу виконавчої влади, на підставі якого ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку скасовано постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня

2013 року, а тому зазначені обставини не підлягають доказуванню.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу відхилити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, посилаючись на те, що у липні 2011 року

ОСОБА_1 уже звертався до суду з аналогічними позовними вимогами, у задоволенні яких йому відмовлено, і рішення суду у цій справі набрало законної сили. Крім того йому було відмовлено у перегляді зазначеного судового рішення у зв'язку знововиявленими обставинами.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16 грудня 2005 року № 757 ОСОБА_1 15 червня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0, 0574 га, яка розташована на території садівницького товариства «Троянда» Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1.

5 жовтня 2009 року Вишгородською районною державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_3, площею 0,0609 га, яка розташована на території садівницького товариства «Енергетик» Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_4.

Підставою для видачі зазначеного державного акта було розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 8 травня 2009 року № 374 «Про передачу у власність земельних ділянок 4 громадянам України в садівницькому товаристві «Енергетик».

На підставі договору купівлі-продажу від 4 листопада 2009 року ОСОБА_3 продав земельну ділянку ОСОБА_5, яка 30 квітня 2015 року подарувала її ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходили з того, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 не надав доказів, які б свідчили про те, що на момент отримання ОСОБА_3 державного акта він у встановленому законом порядку був користувачем чи власником такої ділянки.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна з огляду на наступне.

У липні 2011 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_3; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної-ділянки, укладеного 4 листопада 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнання за ним права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0574 га, яка розташована по вул. 12 лінія в садівницькому товаристві «Троянда» масиву «Дружба-2» Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області; витребувати у ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку загальною площею 0,0574 га; зобов'язати ОСОБА_5 звільнити вказану вище земельну ділянку та зобов'язати її знести незаконно зведені об'єкти нерухомого майна на спірній земельній ділянці.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він з 1989 року є законним користувачем земельної ділянки НОМЕР_2 площею 0, 0574 га по вул. 12 лінія в садівницькому товаристві «Троянда» масиву «Дружба-2» Синяківської селищної ради Вишгородського району Київської області. З травня 2005 року по вересень 2010 року проходила процедура оформлення права власності на вказану земельну ділянку, у вересні 2010 року він отримав державний акт про право власності. У жовтні 2010 року йому стало відомо, що на передану йому у власність земельну ділянку відповідачеві ОСОБА_3 видано ще один державний акт про право власності на земельну ділянку, яку він в подальшому продав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу. Вважаючи свої майнові права порушеними, ОСОБА_1 просив задовольнити позов з наведених підстав.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області

від 15 січня 2013 року резолютивна частина вказаного вище рішення, викладена в іншій редакції.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 7 жовтня 2013 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2012 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від

15 січня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 відхилено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2012 року, додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 7 жовтня 2013 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні зазначеного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний суд та суд касаційної інстанції, виходили із того, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2013 року відмовлено у задоволенні позову

ОСОБА_1 до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправним та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 8 травня 2009 року № 374 «Про передачу у власність земельних ділянок 4 громадянам України в садівницькому товаристві «Енергетик», в тому числі ОСОБА_3 та пункту 1 додатку до цього розпорядження, а відтак відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 6 листопада

2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 20 травня 2015 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами відмовлено з тих підстав, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 8 травня 2009 року № 374 про передачу земельної ділянки в безоплатну власність ОСОБА_3 скасовано постановою Київського окружного адміністративного суду

від 14 березня 2013 року, що виключає можливість оцінки такої обставини як нововиявленої, оскільки вона не існувала і не могла бути відомою сторонам на час ухвалення оскаржуваного судового рішення від 16 листопада 2012 року.

Однак поза увагою судів попередніх інстанцій у справі, яка переглядається у касаційному порядку залишились наступні обставини.

Звертаючись до суду з позовом у 2011 році ОСОБА_1 не посилався на незаконність розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 8 травня 2009 року № 374 про передачу земельної ділянки в безоплатну власність ОСОБА_3, що було встановлено постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, тоді як у справі яка є предметом касаційного перегляду він обґрунтовував свої позовні вимоги саме наявністю цієї підстави.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої, восьмої, дев'ятої, десятої цієї статті громадяни, зацікавлені у приватизації земельної ділянки подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Ураховуючи, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації

від 8 травня 2009 року № 374 про безоплатну передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3, на підставі якого відповідачеві 5 жовтня 2009 року

видано державний акт на право власності на земельну ділянку, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання цього правовстановлюючого документу недійсним, є помилковими.

Зважаючи на те, що судами правильно встановлені фактичні обставини справи, однак неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2015 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року підлягають скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого

5 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_3

Порядок внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачено статтею 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.

З огляду на викладене суди не скасовують реєстрацію, а внесення змін у Державний реєстр прав не нерухоме майно та їх обтяжень відбувається на підставі рішень судів, відтак вимога про скасування державної реєстрації державного акта не підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

ОСОБА_1 на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16 грудня 2005 року № 757 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 15 червня 2010 року.

У зв'язку з тим, що право власності позивача на спірну земельну ділянку підтвержується державним актом, його вимоги про визнання за ним права власності на земельну ділянку в судовому порядку, задоволенню не підлягають.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судами встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 4 листопада 2009 року перейшло до

ОСОБА_5, яка 30 квітня 2015 року подарувала її ОСОБА_6 ОСОБА_1 не є стороною зазначених угод, вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України, позивач не заявляв.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку по відсутність підстав для скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку, загальною площею 0, 0574 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території садівницького товариства «Троянда» Синяківської селищної ради Вишгородського району Київської області, а також скасування державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 5 жовтня 2009 року

ОСОБА_3

Відповідно до вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України суд касаційної інстанції при зміні судових рішень змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним державного акта (вимога немайнового характеру) підлягають задоволенню, з Вишгородської районної державної адміністрації Київської області та

ОСОБА_3на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, у розмірі по

401 грн 94 коп. з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 5 жовтня 2009 року ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 5 жовтня 2009 року ОСОБА_3, площею 0,0609 га, яка розташована на території садового товариства «Енергетик» Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_4.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, у розмірі по 401 грн 94 коп. з кожного.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик