П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

суддів Кішкіної І.В. (доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 234/11734/17 за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в :

07 серпня 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4, у звязку з ухиленням останнього від виконання фінансового зобовязання за виконавчим листом, виданим Жовтневим районним судом м.Маріуполя 22 червня 2016 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором №39 від 04 серпня 2006 року в сумі 604839,35 доларів США.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_4 на строк до виконань зобовязань, покладених на нього рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 26 лютого 2016 року у цивільній справі №263/10469/15-ц (провадження №2/263/76/2016) та виданим 22 червня 2016 року на його підставі виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» грошової суми.

Задовольняючи подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що маються підстави для тимчасового обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, оскільки останній ухиляється від виконання фінансового зобовязання, покладеного на нього рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 26 лютого 2016 року у цивільній справі №263/10469/15-ц (2/263/76/2016) про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ТОВ «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС», заборгованості за кредитним договором №39 від 04 серпня 2006 року в розмірі 604839,35 доларів США; з 2016 року стягнута судом грошова сума не виплачена, тобто тривалий час допускається невиконання вказаного фінансового зобовязання.

З вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_4 та оскаржив її в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні подання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд справи у звязку з неявкою державного виконавця, в той час як його не було допущено до судового засідання для дачі пояснень стосовно того, що ним було вжито всіх належних заходів щодо виконання зобовязання. Судом першої інстанції неправильно і неповно були встановлені обставини, які мають значення для справи, оскільки він ніяким чином не ухиляється від виконання зобовязання, а лише не має змоги сплатити борг через скрутне матеріальне становище, адже місто Маріуполь на теперішній час знаходиться в зоні АТО, він не працевлаштований, що призвело до скрутного матеріального становища. Державним виконавцем не доведено того факту, що він намагається ухилитися від виконання зобовязання, крім того, нежитлове приміщення є предметом іпотеки, яке державний виконавець може реалізувати за неналежне виконання ним зобовязань.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 надано заперечення на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що ухвала суду першої інстанції є такою, що відповідає діючому законодавству, а апеляційна скарга є безпідставною. ОСОБА_4 за процесуальним законодавством не викликався до судового засідання, але його заперечення проти подання судом були розглянуті та враховані. Твердження апелянта щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідають діючому законодавству та не можуть бути прийняті судом. Боржник не намагався вчинити дії, направлені на виконання рішення суду, тобто він свідомо ухиляється від виконання рішення суду без поважних причин.

ОСОБА_4 в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності, доводи апеляційної скарги підтримує.

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 в судовому засіданні в режимі відеоконференції просив апеляційну скаргу вілхилити, ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, головного державного виконавця, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 січня 2017 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження ВП №53243894 з примусового виконання виконавчого листа №263/10469/15-ц (2/263/76/2016), виданого Жовтневим районним судом м.Маріуполя 22 червня 2016 року на підставі рішення вказаного суду від 26 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором №39 від 04.08.2006 року в розмірі 604839,35 доларів США, про що повідомлено боржника та підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення адресату (а.с.5-6,7-8).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10 лютого 2017 року та постановою головного державного виконавця від 06 березня 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні на правонаступника ТОВ «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС» (а.с.10).

Відповідно до виконавчого провадження головний державний виконавець зобовязував ОСОБА_4 надати інформацію про свої доходи, майно, склад сімї та реєстрацію (а.с.11-13).

З письмового повідомлення ОСОБА_4 на адресу головного державного виконавця вбачається, що ОСОБА_4 пояснив наявність заборгованості та неможливість її непогашення проживанням в зоні проведення АТО, погіршенням його матеріального стану, декларацію про доходи він не подавав, зявитися до головного державного виконавця в місто Краматорськ не має можливості через віддаленість місця проживання в місті Маріуполь, та послався на знаходженні в суді на вирішенні його заяви про відстрочку виконання зазначеного судового рішення (а.с.14),

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 05 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року, у відстрочці виконання рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 26 лютого 2016 року про стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_4 відмовлено, боржником подано касаційну скаргу (а.с.26-30).

В межах виконавчого провадження головним державним виконавцем виявлено нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 на праві власності, зазначене майно знаходиться в іпотеці (а.с.15-23).

Згідно даних про юридичну особу ТОВ «Маріупольський аптечний будинок» одним із засновників товариства є ОСОБА_4, відомості щодо доходів останнього відсутні (а.с.24-25).

Згідно інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_4 вчиняв неодноразові виїзди за межи України (а.с.9).

Згідно із ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року відповідно до статті 33 Конституції України свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України можуть бути обмежені лише законом. Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання.

За змістом п. 3 розяснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07 лютого 2014 підставою для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі ст. 377-1 ЦПК є доведення факту зловживання боржником процесуальними правами чи невиконання обовязків, передбачених ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з обєктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків, у звязку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання. Саме по собі невиконання боржником самостійно зобовязань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув.

Закон України «Про порядок виїзду з України і вїзду в України громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розвязання спорів у цій сфері.

Так, пунктом 5 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону встановлено, що ухилення громадянином від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - до виконання зобовязань.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження боржник зобовязаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно зявлятися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Задовольняючи подання головного державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що останній у встановлені законом строки не сплачує суми грошового зобовязання, не зявляється за викликом державного виконавця для сплати боргу.

Разом з тим, саме по собі невиконання боржником рішення суду у добровільному порядку не свідчить про ухилення його від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду.

Звертаючись до суду з поданням, головним державним виконавцем не було доведено вчинення ОСОБА_4 дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обовязок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України. Проте надані головним державним виконавцем докази не можуть свідчити про умисне ухилення божника від виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

З огляду на викладене, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобовязань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобовязань.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 зазначає про надання ним необхідних доказів щодо свідомого ухилення боржником від виконання рішення суду без поважних причин, суд апеляційної інстанції відхиляє ці аргументи, оскільки саме по собі невиконання боржником самостійно зобовязань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків та, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому ухвала суду першої інстанції як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні подання.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 382 ЦПК України, п. 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді І.В.Кішкіна

ОСОБА_1

ОСОБА_2

Повний текст постанови складено 01 березня 2018 року

ОСОБА_5Кішкіна