Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/14590/15-ц

провадження № 61-1569 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у складі судді Каліушка Ф. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Соколової В. В., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділення частини земельної ділянки в натурі.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/3 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На вказаній земельній ділянці протягом багатьох років склався визначений порядок користування та межі, але відповідач ОСОБА_5 порушує домовленості, шкодить майну, що унеможливлює подальше співіснування без виділення належної позивачу частки.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просила виділити їй у натурі частку, яка становить 1/3 частини вказаної земельної ділянки, з урахуванням меж землекористування ділянкою за варіантом № 1 висновку експерта від 19 жовтня 2015 року № 1-19/10 (позначено блакитним кольором).

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що визначений варіант поділу порушує його права як власника частини цієї ділянки, а також на неприпустимість висновку експерта як доказу у справі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин. Зокрема, суд виходив із того, що позивач, вказуючи на варіант № 1 висновку експертизи від 19 жовтня 2015 року № 1-19/10 щодо поділу спірної земельної ділянки (позначено блакитним кольором), не визначив, яку саме частину земельної ділянки у літерному виразі просить виділити їй у натурі, а на роз'яснення суду прав щодо уточнення позовних вимог із конкретизацією щодо зазначення частини земельної ділянки, ні позивач, ні її представник таким правом не скористалися. Крім того, суд вважав, що вказаний висновок експертизи не може бути належним та допустимим доказом можливості розподілу в натурі спірної земельної ділянки, так як не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки на земельній ділянці знаходяться будівлі та споруди, про які хоча й зазначено у висновку та доданих до нього матеріалах, однак не враховано під час його виготовлення. При цьому посилання експерта на те, що ці будівлі та споруди не введені в експлуатацію, суд вважав безпідставними, зазначивши, що відповідно до фотоматеріалів, доданих до висновку, на земельній ділянці розташовані не тільки капітальні споруди, але й інші споруди, які повинні бути ним враховані під час дослідження.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Такими підставами апеляційний суд вважав те, що обраний позивачем варіант для виділення їй у натурі частини земельної ділянки призводить до порушення законних прав іншого співвласника.

Зокрема, суд виходив із того, що обраний позивачем варіант виділення в натурі частини земельної ділянки не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки до цієї ділянки відсутній проїзд зі сторони вулиці, який би відповідав вимогам, установленим Державними будівельними нормами України (далі - ДБНУ). Разом з тим у висновку експертного дослідження не визначено можливі варіанти встановлення сервітуту для забезпечення проїзду на цю ділянку з метою приведення розміру проїзду відповідно до вимог ДБНУ; не зазначено позивачем щодо можливості встановлення земельного сервітуту для забезпечення проїзду через дві інші земельні ділянки.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані рішення судів, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі. Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не надали належної оцінки доказам у справі, не дослідили належним чином наданого позивачем висновку експертизи. Також зазначено, що апеляційним судом помилково застосовано правила ДБНУ, оскільки належна сторонам у справі земельна ділянка із цільовим призначенням - для садівництва, а не для забудови.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Судупередано вказану цивільну справу.

Від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких заявник просить відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення судів є законними та обгрунтованими, ухваленими з дотриманням вимог чинного законодавства. Посилається на те, що розділити земельну ділянку потрібно чесно, так, щоб це влаштовувало обидві сторони, а не тільки позивача, яка намагається забрати собі заїзд спільного користування та два будинки (батьківський і його). Також зазначає про необхідність допиту експерта ОСОБА_6 для надання пояснень стосовно висновку № 1-19/10, а також неможливість домовленості з ним стосовно сервітуту.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до державного акта на право власності на землю, виданого 11 жовтня 2002 року, ОСОБА_7 у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,0645 га у Дарницькому районі м. Києва на АДРЕСА_1, Садівницьке товариство «Жовтневий-2» (далі - СТ «Жовтневий-2»).

Згідно з планом зовнішніх меж вказаної земельної ділянки від літ. «А» до літ. «Б» розташований проїзд СТ «Жовтневий-2» шириною 1,56 м; від літ. «Б» до літ. «В» - межа із земельною ділянкою суміжного землекористувача ОСОБА_8; від літ. «В» до літ. «Г» - межа ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_9; від літ. «Г» до літ. «Д» - межа земельної ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_10; від літ. «Д» до літ. «Е» - проїзд СТ «Жовтневий-2» шириною 5,14 м; від літ. «Е» до літ. «А» - межа ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_11

Після смерті ОСОБА_7 - власника спірної земельної ділянки спадщину прийняли її діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - у рівних частках - по 1/3 частини кожний.

За висновком від 19 жовтня 2015 року № 1-19/10 судового експерта Українського центру судових експертиз ОСОБА_6 з технічної точки зору розподіл в натурі земельної ділянки площею 0,0645 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (СТ «Жовтневий-2»), відповідно до часток співвласників можливий, а також запропоновано два варіанти розподілу цієї земельної ділянки, які викладені у дослідницькій частині висновку та додатку № 2, як варіанти поділу №№ 1 та 2.

За варіантом № 1 експертом запропоновано виділити першому співвласнику земельну ділянку площею 215 кв. м, що має форму багатокутника літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ»; другому співвласнику - площею 215 кв. м, що має форму неправильного багатокутника літ. «БВГДЕКЛМОСТФБВ»; третьому співвласнику - площею 215 кв. м, що має форму неправильного багатокутника літ. «ЯБФТСОПРШЦЯ».

Відповідно до варіанта № 2 експертом запропоновано виділити першому співвласнику земельну ділянку площею 215 кв. м, що має форму багатокутника літ. «ЕЖЗИНОЕ»; другому співвласнику - площею 215 кв. м, що має форму неправильного багатокутника літ. «БВГДЕОПБ»; третьому співвласнику - площею 215 кв. м, що має форму неправильного багатокутника літ. «ЯБПЧШЦЯБ».

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Співвласники, незалежно від розміру часток, при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

За приписами статті 87 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Статтею 364 ЦК України установлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних із встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Так, позивач ОСОБА_3 із запропонованих варіантів поділу земельної ділянки просить виділити їй у натурі 1/3 частини земельної ділянки за варіантом № 1 вищевказаного експертного висновку, що на схематичному зображенні в додатку № 2 виділено блакитним кольором, площею 215 кв. м, та відповідає формі неправильного багатокутника літ. «БВГДЕКЛМОСТФБВ».

Відповідно до запропонованих експертом можливих варіантів розподілу земельної ділянки, у випадку виділення ОСОБА_3 зазначеної нею ділянки у формі неправильного багатокутника літ. «БВГДЕКЛМОСТФБВ», відповідачу ОСОБА_5 залишається ділянка, що позначена у висновку експерта як неправильний багатокутник літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ», на якій розташована самочинно побудована відповідачем прибудова.

Відповідач ОСОБА_5 категорично заперечує такий варіант розподілу та виділення йому ділянки у формі багатокутника літ. «Ж, З, И, Н, Ч, Ш, Р, П, О, М, Л, К, Е, Ж», посилаючись на те, що у випадку задоволення позову його права співвласника земельної ділянки будуть порушені.

Так, згідно зі схематичним планом експертного дослідження (варіант № 1, додаток № 2) проїзд до земельної ділянки, що позначена літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ» та може бути передана в користування ОСОБА_5, має ширину 1,21 м.

Згідно зі статтею 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди (стаття 90 ЗК України).

Разом із тим відповідно до пункту 2.3 Державних будівельних норм України «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» (ДБН В.2.2.-15-2005), при проектуванні протяжних окремо розташованих будинків і периметральної забудови кварталу в них повинні бути передбачені наскрізні проїзди для автотранспорту, відповідно до вимог ДБН 360; ширина проїзду повинна бути не менше 3,5 м, висота - не менше 4,25 м.

Згідно з пунктом 3.14 Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (ДБН В.360-92) проїзди у внутрішні дворики треба приймати (у світлі) не менше 3,4 м, заввишки - не менше 4,25 м.

У районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі, слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин (пункт 3.22 ДБН).

Крім того, як зазначено в пункті 5.6 Технічних вказівок щодо визначення меж земельних ділянок спільної та спільної часткової власності фізичних і юридичних осіб на забудованій території у населених пунктах, затверджених Державним комітетом України по земельним ресурсам, якщо встановлення меж земельної ділянки призводить до ущемлення інтересів суміжних землекористувачів (неможливість проїзду, проходу до шляхів загального користування, підключення до інженерних комунікацій тощо), то у висновках відповідних державних органів у обов'язковому порядку зазначаються обмеження та сервітути.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати становлення таких земельних сервітутів, як, зокрема, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (стаття 99 ЗК України).

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд виходив із того, виділення окремої земельної ділянки у формі багатокутника літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ» не відповідає вимогам нормативно-правових актів, оскільки до цієї ділянки відсутній проїзд зі сторони вулиці, який би відповідав вимогам, що встановлені ДБН України, а вищевказаний експертний висновок не містить відомостей щодо можливих варіантів встановлення сервітуту для забезпечення проїзду на ділянку, що має форму багатокутника літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ», з метою приведення розміру проїзду у відповідність до вимог ДБН України; позивачем у позовній заяві також не зазначено про можливість встановлення земельного сервітуту для забезпечення проїзду на ділянку у формі багатокутника літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ» через територію земельних ділянок, які мають форму багатокутників літ. «ЯБФТСОПРШЦЯ» та літ. «БВГДЕКЛМОСТФБВ».

За таких обставин, враховуючи відсутність посилань позивача на можливість встановлення сервітуту на її ділянці для надання належного проїзду до іншої ділянки, яку вважається за можливе виділити в натурі ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки виділення ОСОБА_3 у власність в натурі земельної ділянки у формі багатокутника літ. «Б, В, Г, Д, Е, К, Л, М, О, С, Т, Ф, Б, В» призведе до порушення прав інших співвласників земельної ділянки, що неприпустимо та є підставою для відмови у позові.

Такий висновок апеляційного суду підтверджується матеріалами справи, не спростований позивачем та відповідає одному з основних принципів цивільного судочинства, закріпленому у статті 1 ЦПК України 2004 року, - справедливості.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується із висновками апеляційного суду по суті вирішеного спору, адже за наявних у справі матеріалів, поданих сторонами доказів, у суду були відсутні підстави для виділення частки земельної ділянки в натурі в обраний позивачем спосіб, оскільки у разі задоволення позову та виділення частки земельної ділянки в натурі за варіантом № 1 вищевказаного експертного висновку, з метою захисту права власності позивача, може бути порушено право іншого співвласника нерухомого майна - відповідача, оскільки при такому виділі останній не забезпечений належним проїздом до своєї земельної ділянки зі сторони вулиці, який би відповідав вимогам, установленим ДБНУ.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі в межах і з пістав, заявлених у позові вимог, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Оскільки апеляційним судом обгрунтовано скасовано оскаржуване рішення місцевого суду, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно зі статтею 410 ЦПК України. У зв'язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції, неправильного застосування судом статтей 364, 376 ЦК України, частини третьої статті 88 ЗК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд неправильно застосував ДБН України, статті 22, 35, 88, 100 ЗК України, статті 364, 402 ЦК України, є помилковими, оскільки за встановлених судом обставин справи апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі всебічно досліджених у справі доказів.

Так, установивши, що за обраним позивачем варіантом № 1 вищевказаного експертного висновку поділу земельної ділянки проїзд до земельної ділянки, що позначена літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ» та може бути передана в користування ОСОБА_5, має ширину 1,21 м, апеляційний суд правильно вважав, що виділення окремої земельної ділянки у формі багатокутника літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ» не відповідає вимогам нормативно-правових актів, оскільки до цієї ділянки відсутній проїзд зі сторони вулиці, який би відповідав вимогам, що встановлені ДБН України, а вищевказаний експертний висновок не містить відомостей щодо можливих варіантів встановлення сервітуту для забезпечення проїзду на ділянку, що має форму багатокутника літ. «ЖЗИНЧШРПОМЛКЕЖ», з метою приведення розміру проїзду у відповідність до вимог ДБНУ, не зазначено про такий і позивачем.

Доводи касаційної скарги не спростовують указаних висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_3 в касаційній скарзі на відсутність у неї обов'язку просити встановлення земельного сервітуту разом із виділенням її частки земельної ділянки в натурі, є помилковим, спростовується положеннями статей 13, 26 ЦК України про те, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також стосовно врахування інтересів усіх учасників спільної часткової власності.

Ураховуючи, що позивач просила виділити частку земельної ділянки в натурі саме за варіантом № 1 вищевказаного експертного висновку, а згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; за приписами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, то Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 в обраний нею спосіб, враховуючи при цьому також вимоги статті 1 ЦПК України 2004 року про те, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Разом із цим безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом статті 303 ЦПК України 2004 року щодо меж позовних вимог, оскільки відповідачі не заявляли вимог про виділення земельної ділянки, оскільки ці доводи не спростовують висновків апеляційного суду за наслідками розгляду справи апеляційним судом, який між іншим положень статті 303 ЦПК України 2004 року не порушив та розглянув справу в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо цільового призначення земельної ділянки, а також вищевказаного висновку експерта зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик