Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 334/1881/15-ц

провадження № 61-1316св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пільщик Л. В., Кочеткової І. І., Савченко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» про стягнення суми відсотків за договорами та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» було укладено договори про залучення вкладу на депозитний рахунок від 07 травня 2014 року № 9568 на суму вкладу 143 800 грн, від 04 червня 2014 року № 9577 - 12 970 грн, від 07 травня 2014 року № 9567 - 94 189 грн, від 05 травня 2014 року № 9566 - 149 000 грн, від 18 липня 2014 року № 9487 - 18 990 грн, а також додаткові угоди до них. Умовами кожного договору передбачено нарахування 40 % річних, строк дії договорів - 13 місяців.

Загальна сума депозитних вкладів становить 418 949 грн. Згідно з умовами договорів відсотки повинні сплачуватися кожного місяця, за кожні 30 днів. Із серпня 2014 року Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» відмовляється виплачувати відсотки в добровільному порядку. Загальна сума невиплачених відсотків станом на березень 2015 року становить 77 344 грн 04 коп.

Зазначає, що через відмову відповідача повернути грошові кошти, йому було завдано моральної шкоди, оскільки він був змушений неодноразово звертатися до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», декілька разів його взагалі не пускали в робочий час у приміщення кредитної спілки, співробітник відповідача пошкодив йому одяг та силою змусив покинути приміщення. З урахуванням викладеного просив суд стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Просив суд стягнути із Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» на його користь відсотки за договорами від 07 травня 2014 року № 9568, від 04 червня 2014 року № 9577, від 07 травня 2014 року № 9567, від 05 травня 2014 року № 9566 та від 18 липня 2014 року № 9487, індексацію, - 3% річних та моральну шкоду на загальну суму 136 899 грн 69 коп., стягнути з відповідача судові витрати.

15 червня 2015 року рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» на користь ОСОБА_1 заборгованість за відсотками за договором від 07 травня 2014 року № 9568, від 04 червня 2014 року № 9577, від 07 травня 2014 року № 9567, від 05 травня 2014 року № 9566 в сумі 77 345 грн 75 коп.; 8 941 грн 83 коп. - суму відсотків з урахуванням індексу інфляції; 614 грн 65 коп. - 3 % річних, а всього - 86 902 грн 03 коп.

Стягнуто із Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» на користь держави судовий збір у сумі 869 грн 02 коп.

У частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в позові відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та ОСОБА_1 існують правовідносини зобов'язального характеру, що виникли з укладених між сторонами договорів вкладу. Згідно з умовами вказаних договорів позивач вніс на рахунок відповідача грошовий вклад, а останній зобов'язувався щомісяця сплачувати відсотки за вкладом. Оскільки кредитна спілка умов договору не виконує, суд прийняв рішення про стягнення з відповідача заборгованість за договорами з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних з підстав, передбачених статтями 525, 610, 625 ЦК України. У задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди суд відмовив за недоведеністю.

26 жовтня 2016 року рішенням апеляційного суду Запорізької області апеляційну скаргу Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» задоволено. Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» про стягнення 86 902 грн 03 коп. відсотків з інфляційними втратами скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в іншій частині не оскаржувалося і в апеляційному порядку не переглядалося.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин зобов'язального характеру, сторонами не було додержано письмової форми договору банківського вкладу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційний суд усупереч нормам процесуального права не дослідив усіх доказів у справі на підтвердження укладення між сторонами спірних догорів вкладу та перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів, не надав їм належної правової оцінки, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У лютому 2017 року Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, яке мотивоване тим, що доводи касаційної скарги безпідставні, оскільки будь-яких договорів з позивачем кредитна спілка не укладала та не мала права їх укладати, оскільки у 2014 році не мала відповідного дозволу.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 до кредитної спілки «Довіра» є стягнення відсотків у розмірі 40 % на вклади за договорами внеску (вкладу) від 07 травня 2014 року № 9568, від 04 червня 2014 року № 9577, від 07 травня 2014 року № 9567, від 05 травня 2014 року № 9566 та від 18 липня 2014 року № 9487.

Пунктом 2.1.2 вищевказаних договорів зазначено, що внесок здійснюється вкладником шляхом внесення грошових коштів у національній валюті готівкою в касу спілки або шляхом безготівкового перерахування зазначених коштів на поточний рахунок спілки: готівкою - в день підписання договору; шляхом безготівково перерахування - протягом трьох робочих днів із дня укладення сторонами договору.

Організаційні, правові та економічні засади створення й діяльності кредитних спілок визначаються Законом України «Про кредитні спілки» та статутом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків кредитної спілки.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка може укладати від свого імені договори та інші угоди, які не суперечать цьому Закону, іншим нормативно-правовим актам та статуту кредитної спілки, набувати майнові та немайнові права, мати обов'язки, що випливають із законодавства України та укладених кредитною спілкою угод, бути позивачем і відповідачем у судах.

Пунктом 3 частини першої статті 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що кредитна спілка відповідно до свого статуту в процесі господарської діяльності вправі залучати на договірних умовах внески (вклади) своїх членів на депозитні рахунки як у готівковій, так і в безготівковій формі.

Закон України «Про кредитні спілки» не визначає положень щодо врегулювання цивільно-правових відносин, які виникають між кредитною спілкою як юридичною особою та членом спілки як фізичною особою - вкладником, і на ці правовідносини поширюються положення ЦК України, в тому числі і положення про банківський вклад.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга статті 1059 ЦК України).

Статтею 1064 ЦК України передбачено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред'явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником.

Отже, договір вкладу (депозиту) є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття установою від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом, їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження укладених між сторонами договорів внеску (вкладу) ОСОБА_1 надано виписки з рахунків за договорами від 18 липня 2014 року № 9487, від 05 травня 2014 року № 9566, від 07 травня 2014 року № 9567, 07 травня 2014 року № 9568, від 04 червня 2014 року № 9577, якими підтверджується внесення ним коштів на виконання вищевказаних договорів (а. с.18, 38-42, 52-56).

Апеляційний суд, вирішуючи спір, не звернув увагу, що згідно з листом Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» надісланим ОСОБА_1 03 грудня 2014 року, йому було повідомлено, що залишок грошових коштів на особових рахунках та проценти по них становить: за договором від 07 травня 2014 року № 9568 вклад 143 800 грн залишок із нарахованих процентів становить 9 089 грн та; за договором від 04 червня 2014 року № 9577 вклад 12 970 грн та залишок із нарахованих процентів - 811 грн; за договором від 07 травня 2014 року вклад 94 189 грн та залишок із нарахованих процентів - 14 073 грн 98 коп.; за договором від 05 травня 2014 року № 9566 вклад 149 000 грн та залишок із процентів - 16 388 грн 17 коп.; за договором від 18 липня 2014 року № 9487 влад 18 990 грн та залишок із процентів - 1 860 грн 74 коп. Вказаний лист завірено печаткою Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» та підписано головою правління спілки (а. с. 18).

Крім того, в письмових запереченнях, поданих на позовну заяву ОСОБА_1, Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» вказувала, що не погоджується з заявленим позивачем розміром процентів, нарахованих за спірними договорами вкладу, однак не заперечувала факт внесення ОСОБА_1 коштів за цими договорами (а. с. 36-37).

Відповідно до статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» про стягнення 86 902 грн 03 коп. процентів з інфляційними втратами, у порушення вимог статтей 212-214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) не вказав мотивів, з яких він бере до уваги одні докази та відхиляє інші.

Посилання апеляційного суду на те, що строк дії виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України ліцензії серії АВ № 534933 про надання Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» фінансових послуг по залученню внесків (вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки закінчився 04 листопада 2013 року, а тому кредитна спілка у 2014 році не була повноважною укладати спірні договори з ОСОБА_1 та залучати внески(вклади) членів кредитної спілки, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

За змістом статті 1061 ЦК України проценти на суму вкладу є платою за користування одержаними коштами за договором вкладу.

За таких обставин висновки апеляційного суду про те, що позивач не довів суду факт внесення ним грошових коштів як вкладів за договором від 07 травня 2014 року № 9568, за договором від 04 червня 2014 року № 9577, за договором від 05 травня 2014 року № 9567 з додатковою угодою від 07 травня 2014 року, за договором від 05 травня 2014 року № 9566, за договором від 18 липня 2014 року № 9487 не відповідають встановленим у справі обставинам.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року скасувати, рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило