Провадження № 2/369/186/18
20.02.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі
головуючої судді Ковальчук Л.М.,
при секретарі Рябець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації,
У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1.
Вказаний житловий будинок належить позивачу на праві власності відповідно до будинкової книги з грудня 1975 року, тобто з дня складення Акту державного прийняття до експлуатації індивідуального домоволодіння (09 грудня 1975 року).
На даний час в будинку № АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - зареєстрована в будинку з 02.08.1997 року та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 - зареєстрована в будинку з 05.06.2001 року.
Позивач стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 восени 2016 року виїхали з будинку на постійне проживання в м. Київ, і з цього часу їх місце проживання та знаходження йому не відоме, так як з ними не спілкується.
На протязі 2016 року, а також після того, як вони покинули будинок, позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з проханням не чинити перешкод в користуванні власністю - будинком № АДРЕСА_1 та добровільно знятися з реєстрації, але це не привело до позитивного наслідку.
Факт не проживання відповідачів з січня 2017 року в будинку № АДРЕСА_1 підтверджується актами обстеження місця проживання, складених депутатом Крюківщинської сільської ради ОСОБА_4
Відмова ОСОБА_2 і ОСОБА_3 знятися з реєстрації з будинку № АДРЕСА_1 є перешкодою у здійсненні ОСОБА_1 права власності на зазначений будинок.
Враховуючи викладене та посилаючись на норми ст. 41 Конституції України, ст. ст. 381, 391 ЦК України, ст. ст. 150, 155 ЖК України позивач ОСОБА_1 просив усунути порушення права власності на будинок № АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованих в АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.
31 січня 2018 року позивач ОСОБА_1 в порядку ст. 49 ЦПК України подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив визнати такими, що втратили право користування будинком № АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, усунути порушення права власності на будинок № АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованих в АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява від представника позивача про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.
У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.
Суд, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 з грудня 1975 року, що підтверджується копією будинкової книги.
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 лютого 2018 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 120,5 кв.м., житлова площа 86 кв.м.
На даний час в будинку № АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - зареєстрована в будинку з 02.08.1997 року та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 - зареєстрована в будинку з 05.06.2001 року.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вищевказаною адресою з 2017 року не проживають, що підтверджується Актами обстеження місця проживання від 03 квітня 2017 року, від 04 липня 2017 року, від 03 жовтня 2017 року.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).
Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а зняття з місця реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб.
Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у АДРЕСА_1, і тому втратили право користування жилим приміщенням у жилому будинку і факт відсутності яких підтверджується Актами обстеження місця проживання депутата Крюківщинської сільської ради Р.М. Козенко від 03 квітня 2017 року, від 04 липня 2017 року, від 03 жовтня 2017 року та підлягають зняттю з місця реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню.
Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 383, 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постанова Пленум Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, ст. ст. 4, 5, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 280, 282 ЦПК України, п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідних положень» Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Визнати такими, що втратили право користування будинком № АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Зобов'язати Крюківщинську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір з кожного по 320 грн. на користь ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного заочного рішення суду.
Суддя Ковальчук Л.М.