Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 185/11496/15-ц

провадження № 61-3486св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року в складі суддів: Ремеза В. А., Міхеєвої В. Ю., Свистунової О. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»), ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 28 серпня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля Fiat, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля ВАЗ, під керуванням ОСОБА_2 Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області постановою від 28 вересня 2015 року визнав ОСОБА_3 винним у вказаній ДТП. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Fiat ОСОБА_3 на момент настання ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Вартість відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ становить 11 486 грн 55 коп., вартість матеріального збитку - 9 165 грн 55 коп., що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 18 жовтня 2015 року. Позивачем за проведення вказаного експертного дослідження сплачено 450 грн. ОСОБА_2 вказував, що неправомірними діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 10 000 грн. Позивач звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте остання сплатила лише 5 500 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив: стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 3 665 грн 55 коп.; стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля в ДТП, у розмірі 2 321 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн та витрати на проведення висновку автотоварознавчого дослідження у розмірі 450 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року (у складі судді Бабія С. О.) позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 487 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що страховою компанією у повному розмірі було виплачено страхове відшкодування у сумі 5 508 грн 50 коп., яка погоджена з позивачем. Висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 18 жовтня 2015 року був складений після страхової виплати, з вимогою до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» щодо сплати додаткових сум ОСОБА_3 не звертався, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів визначних у позовній заяві коштів - різниці між страховою виплатою та фактично завданими збитками.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 5 978 грн 05 коп. та витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 450 грн., а всього - 6 428 грн 05 коп. У задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що виплаченої ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суми страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування завданої позивачу шкоди, а тому заподіювач такої шкоди - ОСОБА_3 зобов'язаний оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що автомобіль ОСОБА_3 був застрахований у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», а тому відсутні підстави для стягнення із заподіювача шкоди вартості матеріального збитку. ОСОБА_2 погодився із сумою виплаченого йому страхового відшкодування у розмірі 5 502 грн 50 коп., а тому його позовні вимоги до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що виплачена ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» сума страхового відшкодування не відшкодовує у повному розмірі завдану ОСОБА_3 шкоду. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача, а тому він зобов'язаний відшкодувати різницю між фактично завданою шкодою та страховим відшкодуванням.

23 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 серпня 2015 року сталася ДТП за участю автомобіля Fiat, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля ВАЗ, під керуванням ОСОБА_2

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вказаній вище ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі статті 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Fiat ОСОБА_3 на момент настання ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

Установлено, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» визначило та виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 5 508 грн 50 коп. з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Вказана сума страхового відшкодування була погоджена з позивачем.

Вартість відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ становить 11 486 грн 55 коп., вартість матеріального збитку - 9 165 грн 55 коп., що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 18 жовтня 2015 року.

Позивачем за проведення вказаного експертного дослідження сплачено 450 грн.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Зазначені зобов'язання, разом з тим, не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Встановлено, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатила ОСОБА_2 погоджену суму страхового відшкодування у розмірі 5 508 грн 50 коп.

У результаті ДТП позивачу завдано матеріальних збитків у розмірі 11 486 грн 55 коп.

Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність.

Апеляційний суд врахував вимоги вказаних норм права та дійшов вірного висновку, що виплаченої ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суми страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування завданої позивачу шкоди, а тому заподіювач такої шкоди - ОСОБА_3 зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) відповідно до вимог статті 1194 ЦК України. Позивач має право на власний розсуд обрати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром кошти і страховою виплатою.

Апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Однак судом апеляційної інстанції залишено поза увагою норми частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 звернувся до суду та просив стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля в ДТП, у розмірі 2 321 грн та витрати на проведення висновку автотоварознавчого дослідження у розмірі 450 грн, проте апеляційний суд вийшов за межі заявлених вимог та задовольнив вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено, зокрема стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 5 978 грн 05 коп.

Рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам закону, тому підлягає зміні.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», яке виплатило позивачу погоджену з останнім суму страхового відшкодування, не заслуговують на увагу та спростовані вказаними вище нормами матеріального права, зокрема статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки апеляційним судом порушено норми процесуального права, це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди, тому рішення апеляційного суду в указаній частині відповідно до положень статті 412 ЦПК України необхідно змінити.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, витрат на проведення висновку автотоварознавчого дослідження з ОСОБА_3 та про стягнення відшкодування матеріальної шкоди з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду апеляційної інстанції у цій частині відповідно до статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року змінити в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 2 321 грн.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди та витрат на проведення висновку автотоварознавчого дослідження залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик