Справа № 372/1760/17 Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/624/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 28.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 22 квітня 2005 року та 16 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитні договори № 2340 та № 2946, умови яких останній не виконував, у результаті чого виникла заборгованість в загальному розмірі 1 104 731,00 грн., що встановлено рішенням суду від 27 лютого 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за цими договорами 22 квітня 2005 року та 16 листопада 2006 року між банком та позичальником укладено договори іпотеки № 2340-ІД01 та № 2946-ІД01 відповідно, згідно яких ОСОБА_4 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 522,8 кв. м, по АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю - бар «ІНФОРМАЦІЯ_3» площею 150,8 кв. м, по АДРЕСА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер. Єдиним спадкоємцем майна іпотекодавця є його син ОСОБА_2, який ігнорує вимоги банку про погашення заборгованості одноразовим платежем. Крім того, рішенням апеляційного суду від 5 лютого 2015 року вказані вище нежитлові приміщення визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Оскільки за життя позичальником порушено умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та процентів за його користування в порядку і на умовах зазначених в кредитних договорах, за ним рахується заборгованість в загальному розмірі 1 104 731,00 грн., в рахунок погашення якої позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог та на підставі положень статті 1282 ЦК України, статтей 7, 23, 39 Закону України «Про іпотеку», умов договорів іпотеки, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» - 2 995 728,00 грн. та бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» - 1 642 197,00 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ «ПроКредит Банк».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що до ОСОБА_2 перейшло право власності на предмет іпотеки в порядку спадкування, а тому він набув статусу іпотекодавця у спірних правовідносинах у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним такого права, а у зв'язку з тим, що відповідач не виконує рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості в межах вартості одержаного спадкового майна, у позивача наявні правові підстави для задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи подано не було.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 22 квітня 2005 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_4 було укладено рамкову угоду зі змінами, згідно із якою позивач зобов'язувався здійснювати кредитування позичальника у межах ліміту кредитування в сумі 300 000,00 дол. США з лімітом строку 144 місяці.

На підставі та в межах вказаної рамкової угоди банк і позичальник уклали договір про надання траншу від 16 листопада 2006 року зі змінами, відповідно до якого позичальнику було надано кредит в сумі 60 000,00 дол. США на умовах сплати 14 % річних на строк 120 місяців.

Також 16 листопада 2006 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_4 було укладено рамкову угоду зі змінами, згідно із якою позивач зобов'язувався здійснювати кредитування позичальника у межах ліміту кредитування в сумі 200 000,00 дол. США з лімітом строку 144 місяці.

На підставі та в межах рамкової угоди банк і позичальник уклали договір про надання траншу від 16 листопада 2006 року зі змінами, відповідно до якого позичальнику було надано кредит в сумі 100 000,00 дол. США на умовах сплати 14 % річних на строк 120 місяців.

В забезпечення виконання зобов'язань за цими договорами 22 квітня 2005 року та 16 листопада 2006 року між банком та позичальником укладено договори іпотеки № 2340-ІД01 та № 2946-ІД01 відповідно, згідно яких ОСОБА_4 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 522,8 кв. м, по АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю - бар «ІНФОРМАЦІЯ_3» площею 150,8 кв. м, по АДРЕСА_2

Не виконавши своїх зобов'язань за кредитними договорами, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті заведено спадкову справу і єдиним спадкоємцем майна померлого є його син ОСОБА_2 у зв'язку з відмовою від спадщини на його користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 До спадкового майна, поміж іншого, належать й вищевказані нежитлові приміщення.

При цьому, рішенням Апеляційного суду від 5 лютого 2015 року нежитлові приміщення визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (спадкодавця).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не мотивувавши належним чином свого висновку, зазначив в рішенні про недоведеність позовних вимог.

Однак із таким висновком погодитися не можна.

Порядок прийняття спадщини визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України)

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов'язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_4 був позичальником за кредитними договорами та іпотекодавцем за договорами іпотеки, тобто одночасно виступав і боржником, і іпотекодавцем. У зв'язку з його смертю відкрилася спадщина, яку прийняв його син - відповідач ОСОБА_2, перебравши на себе обов'язки іпотекодавця в межах вартості предмета іпотеки. Окрім цього, на підставі рішення суду предмет іпотеки є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому іпотека також є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна в силу статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Також, матеріалами справи встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 2 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ПроКредит Банк» про визнання іпотеки припиненою.

Відповідно до пункту 3.7. статті 3 договорів іпотеки у разі переходу права власності на предмет іпотеки за письмовою згодою іпотекодержателя від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача будівлі, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження будівлі іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за цим договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання кредитних договорів, але він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2013 року, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» стягнуто заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 1 104 731,00 грн. в межах вартості одержаного спадкового майна.

При розгляді даної справи суд встановив, що станом ІНФОРМАЦІЯ_2 року заборгованість за договором про надання траншу № 1.28588/2946 від 16 листопада 2006 року складає 690 370,48 грн., з них: заборгованість по капіталу - 688 718,99 грн., заборгованість по процентах - 1 607,01 грн., заборгованість по пені - 44,48 грн., а заборгованість за договором про надання траншу № 1.28223/2340 від 16 листопада 2006 року складає 414 360,52 грн., з них: заборгованість по капіталу - 413 284,27 грн., заборгованість по процентах - 967,29 грн., заборгованість по пені - 108,96 грн.

На виконання рішення відкрито виконавче провадження № 44045219, проте до цього часу заборгованість не стягнута в примусовому порядку.

26 травня 2017 року та 14 червня 2017 року позивач направив на адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно вимоги про погашення заборгованості, але відповідачі їх проігнорували. В той же час, невиконання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Згідно із звітом про оцінку майна від 20 липня 2017 року, складеного ПП «СВ Девелопмент», ринкова вартість нежитлової будівлі магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 522,8 кв. м, по АДРЕСА_1 становить 2 995 728,00 грн. з ПДВ, що за курсом НБУ станом на дату оцінки складає 115 539,00 дол. США.

Згідно із звітом про оцінку майна від 20 липня 2017 року, складеного ПП «СВ Девелопмент», ринкова вартість нежитлової будівлі бар «ІНФОРМАЦІЯ_3» площею 150,8 кв. м, по АДРЕСА_2 становить 1 642 197,00 грн. з ПДВ, що за курсом НБУ станом на дату оцінки складає 63 336,00 дол. США.

Так, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 589-591 ЦК України та у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання.

При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 5.1. статті 5 договорів іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов (зобов'язань) за кредитним договорами та/або за цим договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки може виникати в інших випадках, передбачених чинним законодавством України, що діє на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Зважаючи викладене, апеляційний суд на підставі встановлених обставин справи та вказаних вище положень закону дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, оскільки позичальник, який помер, належним чином не виконував умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої встановлений відповідним рішенням суду.

Стягнення кредитної заборгованості рішенням суду, яке не виконано, не позбавляє право кредитодавця на пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також ураховуючи ту обставину, що загальна ринкова вартість об'єктів нерухомості, які перебувають в іпотеці, більше ніж в чотири рази перевищує розмір заборгованості за кредитними договорами, апеляційний суд вважає за необхідне звернути стягнення лише на нежитлову будівлю - бар «ІНФОРМАЦІЯ_3» площею 150,8 кв. м, по АДРЕСА_2, вартістю 1 642 197,00 грн. Зазначена сума повністю покриє заборгованість спадкодавця.

Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 у письмових заявах неодноразово порушувала питання про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що банк звернувся до суду з позовом у червні 2017 року хоча позичальник ОСОБА_4 помер у лютому 2012 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 цього Закону).

Згідно зі змістом договорів іпотеки № 2340-ІД01 та № 2946-ІД01, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., а саме пункту 7.2. цих договорів, договір набирає юридичної сили з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитними договорами та цими договорами.

Як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитними договорами не виконав, у зв'язку з чим судовим рішенням від 27 лютого 2013 року з його спадкоємця ОСОБА_2 стягнуто заборгованість в розмірі 1 104 731,00 грн. в межах вартості одержаного спадкового майна. Дане судове рішення набрало законної сили 9 жовтня 2013 року після його касаційного перегляду та не виконане останнім.

У липні 2014 році ПАТ «ПроКредит Банк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання оформити спадкове майно, однак йому було відмовлено. Водночас, відповідач ОСОБА_3 набула право на предмет іпотеки на підставі судового рішення лише 5 лютого 2015 року.

Також встановлено, що 2 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до банку з письмовою заявою про погашення заборгованості за рахунок іншого спадкового майна, в якій визнав себе боржником та суму боргу за кредитними договорами. Аналогічна за своїм змістом заява була адресована 12 липня 2017 року й органам державної виконавчої служби.

Більше того, в матеріалах справи знаходиться копія договору № 2 від 18 травня 2009 року про внесення змін до рамкової угоди, укладена між ОСОБА_4 та ЗАТ «ПроКредит Банк», згідно якої (пункт 12.3. Прикінцевих положень) до усіх вимог, що випливають з угоди та кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 (п'ять) років, включаючи вимоги щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень договору № 2 від 18 травня 2009 року, усі договори, укладені між позичальником та кредитором для забезпечення зобов'язань позичальника, що випливають з рамкової угоди та кредитних договорів забезпечують зобов'язання позичальника з урахуванням змін, внесених цим договором без необхідності внесення змін до цих договорів забезпечення.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України).

Таким чином підстав для відмови в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач, немає.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статтей 141, 382 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог з кожного з відповідачів стягується половина документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем, а саме 800,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 880,00 грн. - за подання апеляційної скарги, а всього - 1 680,00 грн..

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» за кредитними договорами № 2340 від 22 квітня 2005 року та № 2946 від 16 листопада 2006 року з внесеними змінами, в загальному розмірі 1 104 731,00 грн. (один мільйон сто чотири тисячі сімсот тридцять одна гривня), яка станом ІНФОРМАЦІЯ_2 року складалася із заборгованість за договором про надання траншу № 1.28588/2946 від 16 листопада 2006 року в розмірі 690 370,48 грн., з них: заборгованість по капіталу - 688 718,99 грн., заборгованість по процентах - 1 607,01 грн., заборгованість по пені - 44,48 грн., та заборгованості за договором про надання траншу № 1.28223/2340 від 16 листопада 2006 року в розмірі 414 360,52 грн., з них: заборгованість по капіталу - 413 284,27 грн., заборгованість по процентах - 967,29 грн., заборгованість по пені - 108,96 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки № 2946-ІД01 від 16 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. за реєстровим № 8271, у вигляді нежитлової будівлі - бар «ІНФОРМАЦІЯ_3» площею 150,8 кв. м, по АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданого 21 березня 2003 року Обухівською міською радою Київської області, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 1 642 197,00 грн. (один мільйон шістсот сорок дві тисячі сто дев'яносто сім гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» по 840,00 (вісімсот сорок гривень) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

Л.П. Сушко