Провадження № 2/161/208/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.,

при секретарі Бортнюк А.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказує, що працювала у приватного підприємця ОСОБА_2 продавцем непродовольчих товарів на підставі трудового договору, укладеного 09 вересня 2012 року. 14 жовтня 2016 року звільнилась за власним бажанням. При звільненні відповідач не виплатила їй належну заробітну плату, в звязку з чим, вона звернулась до Луцького міськрайонного суду з позовною заявою. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2400 гривень заробітної плати та 2400 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку з утриманням з вказаних сум при виплаті передбачених законом податків та обовязкових платежів і зборів. Оскільки рішення суду не було виконано, позивач просить стягнути з відповідача в її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з вересня 2016 року по грудень 2017 року в сумі 19 200 гривень.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Зазначала, що заборгованість по заробітній платі поступово погашала. Просила при постановленні рішення врахувати ту обставину, що виконавче провадження по виконанню рішення суду від 12 вересня 2016 року закінчено у звязку із сплатою заборгованості по заробітній платі. Крім того, просила застосувати строки позовної давності для звернення до суду та відмовити в позові.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 12 вересня 2016 року постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2400 гривень заробітної плати та 2400 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку з утриманням з вказаних сум при виплаті передбачених законом податків та обовязкових платежів і зборів (3-5).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт не проведення розрахунку з позивачем на день звільнення.

Також встановлено, що заборгованість в сумі 4800 гривень позивачу було виплачено 26.01.2018 року згідно квитанції №0.0.949994416.1. Постановою від 07.02.2018 року виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 боргу в сумі 4800 гривень було закінчено (а.с.28).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП.

Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у звязку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення.

Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов'язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, - виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином? суд прийшов до висновку, що позивач має право вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12.09.2016 року по 26.01.2018 року ( день фактичного розрахунку).

Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана відповідна виплата.

Згідно п.8 Порядку , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, оскільки позивач звільнилась з роботи 14 жовтня 2013 року, тому середня заробітна плата працівника має обраховуватись виходячи із нарахованої заробітної плати за попередні два місяці, тобто за серпень та вересень 2013 року.

Рішенням апеляційного суду встановлено, що розмір оплати праці на місяць становив 1200 гривень, останні повні місяці роботи позивача у 2013 році серпень,вересень, отже сума середньоденного заробітку позивача становить 57,14 гривень, з розрахунку 42 робочі дні.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 19 827 грн. 58 коп., з розрахунку: 347 робочих дні (12.09.2016 року по 26.01.2018 року) х 57,14 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення).

Відповідно до правової позиції, висловленої у справі за N 6-113цс16 Верховним судом України в постанові від 27 квітня 2016 року право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії рішення Апеляційного суду Волинської області, постановлено стягнути 2400 гривень заробітної плати та 2400 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Таким чином, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує розмір суми невиплаченої заробітної плати, її істотність порівняно із середнім заробітком, у тому числі й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті, а також ту обставину, що відповідачем сплачено всю суму боргу.

Отже, беручи до уваги ту обставину, що заборгованість по заробітній платі позивача на час звільнення встановлена рішенням суду в розмірі 2400 гривень, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 2400 гривень.

Покликання відповідача на застосування строків позовної давності для звернення до суду із позовною заявою, не заслуговують на увагу із врахуванням наступного.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, позивачем не пропущений строк звернення з даним позовом до суду, оскільки на дату звернення розрахунок з нею не був проведений.

Згідно положень ч.6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 п.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89, 263, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) в користь ОСОБА_3 ( місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2400 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 704 гривні 80 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення буде складено 28 лютого 2018 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_5