Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 205/3916/15-ц

провадження № 61-5015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л., від 26 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) подало позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного 24 січня 2007 року між сторонами кредитного договору банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 4 040 доларів США, з кінцевим терміном повернення 21 вересня 2007 року. Посилаючись на те, що позичальник порушив умови укладеного договору щодо своєчасного погашення платежів передбачених умовами кредитного договору, станом на 18 травня 2015 року виникла заборгованість, яка становить 20 239 доларів США 39 центів, що за офіційний курсом НБУ складає 418 752 грн 98 коп., позивач просив стягнути із відповідача вказану суму заборгованості.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Басової Н. В., від 21 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, щоПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом із пропуском строку позовної давності.

26 квітня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNK0AE20870375 від 24 січня 2007 року у сумі 8 127 доларів США 61 цент, яка за офіційним курсом 20 грн 69 коп. за 1 долар США станом на 18 травня 2015 року становить 168 160 грн 25 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 3529 доларів США 90 центів, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 4 365 доларів США 65 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 232 доларів США 06 центів, а також пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 1 500 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що боржник допустив утворення заборгованості, яка підлягає стягненню з останнього за порушення взятих на себе зобов'язань. При цьому апеляційний суд не погодився з висновком районного суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності та дійшов висновку про переривання строку позовної давності.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року.

07 вересня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

01 березня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалене судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що районний суд повно і всебічно з'ясував обставини справи та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку, у зв'язку з пропуском останнім строку позовної давності.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNK0AE20870375 від 24 січня 2007 року банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 4 040 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,84 % на місяць, з кінцевим терміном повернення 21 вересня 2007 року (а.с. 8).

Банк свої зобов'язання виконав, кредит надав, разом з тим, у порушення умов договору, ОСОБА_3 свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним станом на 18 травня 2015 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 20 239 доларів США 39 центів, що за офіційний курсом НБУ складає 418 752 грн 98 коп., з яких: 3 529 доларів США 90 центів, що еквівалентно - 73 033 грн 63 коп., -заборгованість за кредитом, 4 365 доларів США 65 центів, що еквівалентно - 90 325 грн 30 коп. - заборгованість по процентам, 232 доларів США 06 центів, що еквівалентно - 4801,32 грн. - заборгованість по комісії, 12 111 доларів США 78 центів, що еквівалентно - 250 592 грн 73 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором.

З даним позовом банк звернувся до суду 03 червня 2015 року.

Також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2011 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2012 року вказані судові рішення залишено без змін.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року, яке набрало чинності 05 червня 2012 року, частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Звернуто стягнення на предмет застави.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 60 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно положень статті 213 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив час

У відповідності до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників.

Дійшовши висновку про переривання перебігу позовної давності на підставі частини другої статті 264 ЦК України, зокрема у зв'язку з пред'явленням банком позову до боржника, апеляційний суд залишив поза увагою вимоги частини третьої цієї статті, у відповідності до вимог якої після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову.

Зазначивши, що пред'явленням банком позову до відповідача про звернення стягнення на предмет застави (у квітні 2012 року) перебіг позовної давності перервався, апеляційний суд неправильно визначив дату початку перебігу позовної давності після його переривання (пов'язуючи її з днем набрання рішенням суду законної сили - 05 червня 2012 року) та не врахував, що новий строк розпочався наступного дня після пред'явлення банком позову, тобто у квітні 2012 року.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом (03 червня 2015 року) трирічний строк позовної давності сплинув.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення у справі, дійшов неправильного висновку про те, що позивач звернувся з даним позовом у межах строку позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, встановивши наявність порушеного права позивача, дійшов вірного висновку про застосування положень частини четвертої статті 267 ЦК України та правомірно відмовив банку у задоволенні заявлених позовних вимог, застосувавши наслідки спливу позовної давності. Суд першої інстанції невірно встановивши дату закінчення строку позовної давності, вірно застосував наслідки спливу позовної давності.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року скасувати.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк