АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/1564/17 22-ц/774/458/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/1564/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Кислиця І.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 вересня 2017 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, посилаючись на те, що їм з відповідачкою на праві приватної власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 за останні три роки не сплачує комунальні платежі та всі витрати по утриманню спільного майна несе позивач. Всього за останні три роки ним було сплачено 26 114, 16 грн. комунальних платежів.

Просив суд, у порядку ст.ст. 360, 544 ЦК України, стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину коштів, сплачених за комунальні послуги у період з 31 березня 2014 року по 31 березня 2017 року, а саме 13 057,08 грн., судовий збір у розмірі 640,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 200,00 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені за період з 31.03.2014 року по 31.03.2017 року кошти за житлово-комунальні послуги в сумі 13057, 08 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640, 00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3200, 00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суд скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, відповідач зазначає, що суд не повідомив її належним чином про час та місце розгляду справи, оскільки вся судова кореспонденція направлялася за адресою, яка не відповідає її місцю проживання.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що вона не повинна нести витрати на утримання 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, оскільки право власності на цю квартиру за нею визнано рішенням суду від 05.07.2016 року, а до цього часу вона не була власником квартири та з 2010 року взагалі у ній не проживає.

Крім того, на думку позивача, витрати позивача ОСОБА_1 на телекомунікаційні послуги ТОВ «Воля-Кабель» та інші комунальні послуги, які отримувалися виключно позивачем та їх кількість фіксувалася показами лічильниками, не входять до витрат на утримання спільного майна, а тому вона не зобовязана сплачувати половину вартості таких витрат.

Також, зазначає, що суд безпідставно стягнув з неї на користь позивача витрати на правову допомогу за 10 годин представлення інтересів позивача в суді першої інстанції у розмірі 2 200,00 грн., адже, у суді першої інстанції не було жодного судового засідання у якому б приймав участь представник позивача, а тому такі витрати не можна вважати обґрунтованими та доведеними.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позивач ОСОБА_1, будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у порядку ч. 5 ст. 130 ЦПК України, через свого представника адвоката ОСОБА_3 (а.с. 78), в судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката ОСОБА_5, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, як співвласник квартири АДРЕСА_1, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном, а позивач ОСОБА_1, як такий, що виконав солідарний обов'язок по сплаті витрат на утримання спільного майна, має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого співвласника.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце засідання суду (а.с. 58-59).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 158 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обовязковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, звернувшись до суду із даним позовом та зазначивши місцем проживання відповідача ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 надав суду копію рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 05 липня 2016 року (а.с. 7-8), яким встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з кінця грудня 2010 року та вирішено питання про вселення її до цієї квартири.

Фактично ОСОБА_2 була вселені у квартиру АДРЕСА_2 державним виконавцем 20 жовтня 2017 року, про що було складено відповідний акт (а.с. 66).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 у період з грудня 2010 року по жовтень 2017 року не проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому колегія погоджується з її доводами про те, що вона не отримувала судову повістку, яка була направлена їй за цією адресою, та не розписувалася 16 червня 2017 року про отримання судової кореспонденції, як зазначено в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.44).

Таким чином, ОСОБА_2 не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення їй судової повістки про призначення справи до розгляду у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали суду).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за її відсутності без обовязкового належного повідомлення її про час та місце розгляду справи, у звязку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачеві ОСОБА_1 та відповідачеві ОСОБА_2, відповідно до рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 05.07.2016 року, на праві часткової приватної власності належить по 1/2 частині квартири №111 по вулиці Соборності в місті Кривому Розі (а.с. 7-8 ).

За період з 31 березня 2014 року по 31 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 сплатив 26 114,16 грн. на комунальні послуги, які надаються за вищевказаною адресою.

Спір виник з приводу відшкодування відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 понесених ним витрат на утримання спільного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов'язані вносити плату за їх використання.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а пунктом 5 частини 3 тієї ж статі Закону передбачений обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, то на неї законом покладений обов'язок брати участь у витратах по утриманню спільного з позивачем майна, зокрема щодо оплати комунальних послуг, які надаються до цієї квартири.

Доводи апеляційної скарг про те, що ОСОБА_2 стала співвласником квартири лише у 2016 році (після ухвалення рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 05.07.2016 року) колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 05.07.2016 року, яке набрало законної сили 29 вересня 2016 року (а.с. 7-8, 62-63, 64-65), встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана 09 квітня 2008 року у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі та, на підставі ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя з моменту її придбання, що, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вважається встановленою обставиною та не потребує доказуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Такий же порядок нарахування плати за надані комунальні послуги із застосуванням показань засобів обліку встановлений Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, з наступними змінами та доповненнями.

Згідно із Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 01.06.2011 р., визначення розміру витрат на утримання будинку та прибудинкової території та витрат на центральне опалення залежить від площі займаного жилого приміщення, і не передбачає врахування кількості зареєстрованих у жилому приміщенні осіб.

Суд приймає до уваги квитанції про сплату комунальних послуг у відділенні банку, надані позивачем, що є підтвердженням тієї обставини, що послуги сплачував саме позивач ОСОБА_1 (а.с. 9-32).

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що позивачем ОСОБА_1 сплачувались житлово-комунальні послуги з утримання квартири, яка перебуває у спільній частковій власності з відповідачем ОСОБА_2, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню частка сплачених комунальних платежів за період з 31 березня 2014 року по 31 березня 2017 року (з урахуванням нарахування комунальних платежів за загальною площею спільного майна або ж по кількості зареєстрованих в квартирі осіб, індивідуальне споживання яких не обліковується приладом обліку, тобто за газ, утримання прибудинкової території, вивіз побутових відходів та опалення квартири з підігрівом води), у звязку з чим колегія суддів вважає прийнятним и доводи апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача обовязку сплачувати комунальні платежі за послуги, які отримувалися особисто позивачем ОСОБА_1 та їх отримання обліковувалося індивідуальним приладом обліку (лічильником).

Погоджується колегія суддів й з доводами апеляційної скарги про те, що послуги ТОВ «Воля-Кабель» не входять до житлово-комунальних послуги, їх постачання до спірної квартири з нею не узгоджувалося, а тому відповідач ОСОБА_2, як співвласник квартири АДРЕСА_1, не зобовязана нести витрати по їх оплаті.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 понесено витрати на оплату комунальних послуг на утримання квартири АДРЕСА_1 за період з 31 березня 2014 року по 31 березня 2017 року, а саме на оплату газу, утримання прибудинкової території, вивіз побутових відходів та опалення квартири з підігрівом води, у загальному розмірі 17 177,80 грн. (березень 2014 року 374,44 грн., квітень 2014 року 427,59 грн., травень 2014 року 228,54 грн., червень 2014 року 215, 24 грн., липень 2014 року 184,77 грн., серпень 2014 року 120,65 грн., вересень 2014 року 219,42 грн., жовтень 2014 року 214,34 грн., листопада 2014 року 264,46 грн., грудень 2014 року 271,96 грн., січень 2015 року 407,43 грн., лютий 2015 рок 460,73 грн., березень 2015 року 407,24 грн., квітень 2015 року 436,86 грн., травень 2015 року 538,52 грн., червень 2015 року 270,70 грн., липень 2015 року 269,38 грн., серпень 2015 року 285,96 грн., вересень 2015 року 345,95 грн., жовтень 2015 року 285,96 грн., листопада 2015 року 361,53 грн., грудень 2015 року 485,63 грн., січень 2016 року 631,74 грн., лютий 2016 року 661,83 грн., березень 2016 року 1076,81 грн., квітень 2016 року 936,05 грн., травень 2016 року 695,03 грн., червень 2016 року 136,19 грн., липень 2016 рок 108,80 грн., серпень 2016 року 176,87 грн., вересень 2016 року 279,05 грн., жовтень 2016 рок 285,21 грн., листопада 2016 року 639,84 грн., грудень 2016 року 589,18 грн., січень 2017 року 1270,00 грн., лютий 2017 року 1297,27 грн., березень 2017 року 1289,63 грн.)

Відповідно ч.1 ст.544 Цивільного кодексу боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Оскільки, відповідачу ОСОБА_2 належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1, на неї покладено обовязок з відшкодування іншому співвласнику позивачу ОСОБА_1 понесених ним витрат на утримання спільного майна у відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, тобто 8 588,90 грн. (17 177,80 грн./2).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів частково задовольняє позовні вимоги та стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 588,90 грн. у рахунок відшкодування 1/2 частини витрат, понесених на утримання квартири АДРЕСА_1 у період з 31 березня 2014 року по 31 березня 2017 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі частково задоволення позову інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмір 640,00 грн. (а.с. 1), а відповідачем ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн. (а.с. 57), що відповідає розміру, визначеному Законом України «Про судовий збір».

Отже, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 420,99 грн., а з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги у розмірі 240,91 грн.

За результатами розгляд справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було сплачено адвокату ОСОБА_3 3 200,00 грн. (а.с. 42) за надання правничої допомоги за Договором від 30.03.2017 року (а.с. 34-35), із яких: 500,00 грн. вивчення первинних матеріалів справи, 500,00 грн. складення позовної заяви, 2 200,00 грн. - представлення інтересів позивача у суді першої інстанції (а.с. 43).

Натомість, адвокат ОСОБА_3 не приймав участь у судових засіданнях при розгляді справи судом першої інстанції, а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо не доведення позивачем понесення ним витрат у розмірі 2 200,00 грн. на представлення адвокатом його інтересів у суді першої інстанції, та приходить до висновку про те, що з позивачем ОСОБА_1 належним чином доведено понесення ним витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн., а тому з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 657,80 грн.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки, як позовні вимоги ОСОБА_1, так і вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2, задоволено частково, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування ч. 10 ст. 141 ЦПК України та стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між судовими витратами по справі у розмірі 837,88 грн. (657,80 грн. + 420,99 грн. = 1 078,79 грн. (судові витрати, які підлягають стягненню на користь позивача); 1 078,79 грн. - 240,91 грн. (судові втрати, які підлягають стягненню на користь відповідача) = 837,88 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування 1/2 частини витрат, понесених на утримання квартири АДРЕСА_1 у період з 31 березня 2014 року по 31 березня 2017 року 8 588 (вісім тисяч пятсот вісімдесят вісім) гривень 90 (девяносто) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між судовими витратами по справі у розмірі 837 (вісімсот тридцять сім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: