Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 366/996/16-ц

провадження № 61-2871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Кухарська сільська рада Іванківського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3, на рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 червня 2016 року у складі судді Гончарука О. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, яка за життя склала заповіт на його ім'я. До складу спадкового майна входить домоволодіння, що розташоване на АДРЕСА_1.

Він прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви до державного нотаріуса Іванківської районної державної нотаріальної контори Київської області.

Однак 15 квітня 2016 року постановою державного нотаріуса Іванківської районної державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадковий житловий будинок.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, побудувала спірне домоволодіння у 1960 році за власні кошти та власними силами, однак не оформила правовстановлюючі документи на нього, ОСОБА_1 просив визнати за ним право приватної власності на вказане спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4

Рішенням Іванківського районного суду Київського області від 14 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Будинок загальною площею 48 кв. м, житловою - 16,8 кв. м, позначений в плані літерою «А». Надвірні будівлі: сарай «Б, В», колодязь «І», огорожа - № 1, ворота/хвіртка № 2.

Рішення районного суду мотивоване тим, що суду надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належав на праві приватної власності ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

06 жовтня 2016 року ухвалою апеляційного суду Київської області рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 червня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що виписки з погосподарських книг сільської ради свідчать про належність спірного житлового будинку ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому вказаний житловий будинок є спадковим майном та відповідно до положень 1218 ЦК України належить на праві приватної власності позивачеві як спадкоємцеві за заповітом.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року, справу передати на новий розгляд до Іванківського районного суду Київської області.

У касаційній скарзі ОСОБА_2- представник ОСОБА_3, посилається на те, що оскаржуваним рішенням порушено права ОСОБА_3, оскільки її дядько - ОСОБА_5 проживав із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, до його смерті у 1991 році. Після смерті дядька сім'я ОСОБА_3 допомагала ОСОБА_4 матеріально, підтримували будинок у належному стані, здійснювали її поховання за власні кошти, а після її смерті продовжують користуватися спірним будинком та обробляти земельну ділянку для власних потреб. Суд на зазначене уваги не звернув, неправильно встановив обставини у справі, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає до застосування.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. До складу спадкового майна входить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що згідно з даними погосподарської книги Кухарівської сільської Ради народних депутатів Іванківського району Київської області за 1991-1995 роки будинок за адресою: АДРЕСА_1 значився за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як чоловіком та дружиною, а з 1995 року - за ОСОБА_4 Будинок збудовано у період з 1930 по 1970 роки (а.с.47- 56).

Відповідно до довідки, виданої 05 квітня 2016 року виконкомом Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області, житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, значиться за ОСОБА_4 згідно з записами у погосподарській книзі Кухарської сільської ради № 7, номер об'єкта погосподарського обліку - НОМЕР_1 (а. с. 8).

Відповідно до статтей 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса від 05 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на будинок.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

При вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, суди, встановивши обставини у справі у їх сукупності та дослідивши докази, якими вони підтверджуються, дійшли обґрунтованого висновку про те, що будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому відповідно до положень статті 1218 ЦК України входить до складу спадщини після її смерті. Оскільки позивач звернувся у передбачений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, є всі передбачені законом підстави, для визнання за ним права власності на спадкове майно.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено права заявника, необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, висновків суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, не спростовують.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення районного суду та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило