Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 639/7829/15-ц

провадження № 61-5843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник позивача - Жила ПавлоСергійович,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова у складі судді Срокіної І. І. від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Довгаль А. П., Бездітко В. М., Карімової Л. В. від 28 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ ««ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала 61 470, 30 доларів США, які зобов'язалася повернути в строк до 26 квітня 2038 року і сплатити проценти, визначені умовами договору за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого банк відступив позивачу право вимоги за вказаним кредитним договором.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на те, що в результаті укладення договору факторингу відбулася заміна кредитора та ним набуто право вимоги до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які своїх зобов'язань за кредитним договором не виконують, внаслідок чого станом на 25 серпня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 6 960 556 грн 17 коп., яка складається з: 63 130,01 доларів США - заборгованість за кредитом (еквівалент 1 394 891 грн 91 коп.), 4 616,27 доларів США - заборгованість за процентами (еквівалент 102 001 грн 87 коп.), а також 5 463 622 грн 39 коп. - пеня за порушення умов кредитного договору, просило стягнути її з відповідачів у солідарному порядку.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_4, в якому просить визнати кредитний договір, укладений 25 квітня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, а також укладений 25 квітня 2008 року між ним та між ПАТ «ОТП Банк» договір поруки припиненими.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропущено загальний трирічний строк позовної давності, який сплив у січні 2012 року, так як право на стягнення усієї суми кредиту за кредитним договором у банку виникло ще в січні 2009 року, з моменту порушення умов кредитного договору, що стосується внесення щомісячних платежів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 травня 2016 року, вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року первісний позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року у розмірі 2 789 782 грн 17 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у зв'язку із невиконанням умов кредитного договору відповідачами ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на стягнення заборгованості за кредитом на підставі договору відступлення права грошової вимоги в солідарному порядку; правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, так як обумовлений умовами кредитного договору строк повного погашення кредитної заборгованості (26 квітня 2038 року) не настав, а договором поруки передбачено, що відповідальність поручителя припиняється після виконання боргових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, а з огляду на те, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України), позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пред'явлено у межах строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що припинення поруки пов'язане із закінченням строку її чинності; пред'явленням у серпні 2014 року до Жовтневого районного суду м. Харкова позову до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося переривання строку позовної давності за кредитним договором від 25 квітня 2008 року, у зв'язку із чим, такий строк розпочався заново, а тому, звертаючись у серпні 2015 року із вказаним позовом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не пропустило визначеного статтею 257 ЦК України строку позовної давності; правові підстави для припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України відсутні, так як зустрічний позов не було пред'явлено із вказаних підстав і судом першої інстанції обставини щодо зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності не перевірялися.

14 грудня 2016 року представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій він просить рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник вказує на те, що додатковим договором від 18 червня 2009 року було збільшено проценту ставку за кредитом, на укладення якого він згоди не надавав та про його існування не знав; порушення умов кредитного договору відбулося ще у січні 2009 року, через недотримання графіка погашення заборгованості щодо сплати щомісячних платежів, а тому початок перебігу строку позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його сплати і такий строк сплив у січні 2012 року.

23 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_4, про припинення кредитного договору та договору поруки призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в повному обсязі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 61 470, 30 доларів США на споживчі цілі, із строком повернення кредиту до 26 квітня 2038 року та сплатою 5,49 % річних + FIDR (а. с. 7-11).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником своїх зобов'язань перед фінансовою установою у повному обсязі таких зобов'язань (а. с. 13, 13 зворот).

Також судами встановлено, що 09 червня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який включає в себе права вимоги до боржника (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем за кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції, у тому числі й за спірними кредитним договором та договором поруки (а. с. 24-20).

Обставини щодо відступлення ПАТ «ОТП Банк» права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за спірними кредитним договором і договором поруки сторонами не оспорюються.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань за укладеними із ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», договорами станом на 25 серпня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 960 556 грн 17 коп., де 63 130, 01 доларів США заборгованості за кредитом (еквівалент 1 394 891 грн 91 коп.), 4 616, 27 доларів США - несплачені проценти за користування кредитними коштами (еквівалент 102 001 грн 87 коп.) та 5 463 622 грн 39 коп. - пеня за порушення умов кредитного договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У серпні 2014 року позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки. Вимог до ОСОБА_5 заявлено не було (а. с. 134-138, 138 зворот).

Зверненням до суду із вказаним позовом позивач перервав перебіг позовної давності.

З позовом у даній справі позивач звернувся до суду 31 серпня 2015 року, в межах трирічного строку позовної давності.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов'язання.

Суди дійшли правильних висновків про задоволення вимог первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмову у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_5 в частині припинення зобов'язань за кредитним договором.

Поряд із цим, колегія суддів не може погодитися із висновками судів першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до поручителя ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договоромта відсутність правових підстав для припинення поруки та вважає їх передчасними, виходячи з наступного.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Пунктом 1.2. договору поруки передбачено, що поручитель та позичальник відповідають як солідарні боржники, і банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника так і до поручителя, чи до обох одночасно.

За змістом пункту 4 укладеного між сторонами договору поруки від 25 квітня 2008 року, він діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Суди, вказуючи про чинність поруки, з огляду на те, що його умовами визначено дію договору до повного припинення зобов'язань боржника, не врахували вищевказаних норм матеріального права про те, що такі умови договору поруки не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, та залишили поза увагою той факт, що у даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не просто зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Судами встановлено, що боржник (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 26 квітня 2038 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) у розмірі та строки, визначені у графіку платежів.

Поряд з установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з пунктом 1.5.1 кредитного договору від 25 квітня 2008 року,повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівкового перерахування на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.

Відповідно до пункту 2.1 спірного договору поруки порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як установлено кредитним договором.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як установлено кредитним договором, то з часу несплати кожного з платежів, відповідно до статті 261 ЦК України, починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У випадку, якщо банк пред'явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється у частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Вказуючи на наявність правових підстав для стягнення заборгованості, у тому числі й з поручителя, суди не врахували того, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки відповідальність поручителя встановлена у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як у кредитному договорі. Суди не з'ясували: чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, зокрема і вимогу про дострокове виконання зобов'язань, а отже не встановили за якими періодичними платежами порука припинилась, а за якими ще діє.

Оскільки вищеперелічені порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог банку до поручителя підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи необхідно надати оцінку розрахунку заборгованості, встановити дату, з якої має обчислюватися заборгованість за кредитним договором та за який період і в якому розмірі зазначена заборгованість підлягає стягненню з поручителя.

Доводи касаційної інстанції про те, що порука ОСОБА_5 припинилася з огляду на положення частини першої статті 559 ЦК України є безпідставними та правильно відкинуті апеляційним судом, з огляду на те, що, в запереченнях на первісний позов він не заявляв про це, а його зустрічний позов з цих підстав пред'явлено не було, і такі обставини судом першої інстанції не перевірялися.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, томусудові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року в частині вирішення первісного позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором і в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_4, про припинення поруки скасувати, справу передати у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю.В.Черняк