Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/16800/16-ц
Номер провадження 22-ц/796/1944/2018
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Даниленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
21 лютого 2018 року місто Київ

Номер справи 753/16800/16-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року, ухваленого у складі судді Даниленка В.В. в приміщенні Дарницького районного суду м.Києва (інформація про час та дату складення повного рішення не зазначена)

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 про виселення, який мотивувала тим, що відповідно до свідоцтва про спадщину від 02.08.2016 року вона є власником квартири АДРЕСА_1. Однак у належній їй квартирі проживає відповідач, яка була вселена у квартиру попереднім власником, її сином ОСОБА_6 Вказала, що відповідач з 11.12.2012 року користується вказаною квартирою та проживає у ній, виселятися добровільно не хоче, чим чинить їй, як новому власнику квартири, перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням. А тому, просила суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача із спірної квартири, звільнити приміщення квартири АДРЕСА_1 від особи, яка виселяється - ОСОБА_4, з усіма особами, які під час примусового виконання виконавчого документу, будуть знаходитися у квартирі, дозволивши державному виконавцю примусово зайти до квартири шляхом відкривання (зламування) вхідних дверей, шляхом звільнення квартири від майна ОСОБА_4 та інших осіб, які під час примусового виконання виконавчого документу будуть знаходитимуться у вказаному приміщенні, шляхом звільнення від домашніх тварин, та заборони ОСОБА_4 і іншим особам, які під час примусового виконання виконавчого документу будуть знаходитись у вказаному приміщенні, користуватися цим приміщенням.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що відповідач набула прав та обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК УРСР. Суд не з'ясував, що вселення та проживання відповідача відбулося за волевиявленням колишнього власника квартири, який на день звернення до суду із даним позовом помер, а тому вказані правовідносини припинилися, тобто припинилося право відповідача на користування даною квартирою. Суд не встановив, що подальше проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі можливе лише за наявності такого волевиявлення у нового власника квартири, тобто позивача, яка згоди на вселення відповідача не надавала та заперечує проти проживання ОСОБА_4 у квартирі, яка на теперішній час належить їй на праві власності.

Зазначив, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що предметом позову є саме порушене право власності позивача, оскільки вона не може повністю користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном, так як цьому перешкоджає відповідач, яка проживає у спірному житловому приміщенні. Суд досліджував та встановлював лише правовідносини щодо користування житловим приміщенням, встановлені ЖК УРСР, але всупереч вимогам закону, суд першої інстанції не навів в обґрунтування норми Конституції України, ЦК України та інших законодавчих актів про право власності, які є переважними, що є істотним порушенням, яке потягло за собою ухвалення неправильного по суті рішення.

Так, зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити скаргу з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. При цьому, суд дійшов висновку про те, що відповідач була вселена до спірної квартири у встановленому законом порядку і набула прав і обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК УРСР.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, з огляду на наступне.

Так, статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, із матеріалів справи вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_6, відповідно до договору купівлі - продажу, дублікат якого було видано 18.05.2015 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач по справі ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_6, тобто вона є спадкоємцем першої черги померлого сина. ОСОБА_3 отримала спадщину після смерті сина та на теперішній час є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2016 року (а.с. 5).

Із довідки форми №3 виданої ЖЕД - 205 у 2015 році вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_4, 1973 рокународження - з 11.12.2012 року та ОСОБА_8, 1981 року народження - з 30.04.2013 року (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_4 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 та вселилася до неї за волевиявленням та згодою колишнього власника даної квартири ОСОБА_6, у визначеному законом порядку.

Зазначена обставина не заперечувалася відповідачкою і під час перегляду справи апеляційним судом.

Проте, суд першої інстанції помилково вважав, що у відповідача зберігають права щодо користування спірною квартирою і після смерті власника квартири, який вселив її до вказаної квартири виходячи з наступного.

Так, користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюється главою 6 розділу ІІІ ЖК УРСР.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст.64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, необхідно дійти висновку, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

ОСОБА_4 пояснила суду апеляційної інстанції, що вона проживала з ОСОБА_6 як чоловік та жінка без шлюбу, але будь яких доказів цьому вона суду не надала. Як не надала вона і будь яких доказів того, що у неї зберігається право користування (або інше право) даною квартирою після переходу права власності на квартиру до іншої особи.

Із матеріалів справи та встановлених судом апеляційної інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_4 не є членом сім'ї позивача, вселилася вона у спірну квартиру та була зареєстрована у ній за волевиявленням колишнього власника, право власності якого станом на день подачі позову до суду припинилося.

Таким чином, з моменту смерті власника квартири припинились і усі права відповідача на спірну квартиру. Іншого відповідачем суду не доведено.

За змістом ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Тобто, колишній член сім'ї власника житла, який проживав разом з останнім має право на користування цим житлом відповідно до закону, але втрачає таке право у разі зміни власника житла. Право члена сім'ї власника на користування жилим приміщенням є сервітутним правом, яке існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно та припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, виникнення прав члена сім'ї власника квартири на користування нею та обсяг цих прав залежать від наявності у власника квартири права власності на неї, а припинення права власності на квартиру припиняє право члена сім'ї колишнього власника на користування цією квартирою. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом члена сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Отже, оскільки право користування спірною квартирою у ОСОБА_4 виникло внаслідок наявного у попереднього власника цієї квартири права власності на неї, яке на момент розгляду справи вже було припинено, право відповідача на користування спірною квартирою також припинилося.

Оскільки ОСОБА_3 вважає, що проживання ОСОБА_4, яка зареєстрована в належній їй квартирі, порушує її права як власника і обмежує в можливості повною мірою такі права реалізовувати, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном та виселення відповідача зі спірної квартири.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення вимог про виселення інших осіб, які проживають у належній позивачу квартирі, та осіб, які під час примусового виконання виконавчого документу, будуть знаходитися у квартирі, дозволивши державному виконавцю примусово зайти до квартири шляхом відкривання (зламування) вхідних дверей, шляхом звільнення квартири від майна ОСОБА_4 та інших осіб, які під час примусового виконання виконавчого документу будуть знаходитимуться у вказаному приміщенні, шляхом звільнення від домашніх тварин, та заборони ОСОБА_4 і інших осіб, які під час примусового виконання виконавчого документу будуть знаходитись у вказаному приміщенні користуватися цим приміщенням, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, дійсно із довідки форми №3, наявної у матеріалах справи вбачається, що у спірній квартирі зареєстрована крім відповідача ще одна особа. Проте будь - яких вимог щодо неї стороною позивача не заявлялося. Відтак суд позбавлений права вирішувати питання про наявність підстав щодо порушення прав та обов'язків цією особою прав позивача чи їх відсутності за тих умов, що ця особа не залучена до участі у справі в якості відповідача.

Крім того, позивачем не доведено тих обставин, що у спірній квартирі разом з відповідачем, проживають ще й інші особи, яким необхідно заборонити користуватися спірною квартирою. По - перше відомості про таких осіб повинні бути чітко зазначені позивачем, по - друге, їх повинно бути залучено до участі у даній справі. Проте, вони не були залучені до участі у справі, стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії чи бездіяльність цих осіб порушують права позивача, а тому вимоги позивача в цій частині не можуть бути задоволені судом, оскільки порушуватимуть законні права та обов'язки осіб, які не були учасниками справі.

Питання щодо звільнення житлового приміщення від домашніх тварин та речей особи, яка підлягає виселенню вирішується державним виконавцем під час примусового виконання рішення суду та не підлягають вирішенню під час розгляду вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення.

Разом з тим, питання щодо визначення порядку та способу виконання рішення суду пов'язане саме з виконання судового рішення, а відтак підлягає вирішенню відповідно до положень Розділу VІ ЦПК України.

Так, положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням зазначеного дійшов висновку про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, неповно з'ясування обставин, що мають значення для справи, не застосував закон, який підлягав застосуванню, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, що, у свою чергу, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позову, а саме усунення перешкод ОСОБА_3 у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири. В іншій частині позовних вимог слід відмовити з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 551, 20 грн., а також, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 826,80 грн., а всього підлягають стягненн витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на корись ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 лютого 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна