Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 182/7298/14-ц

провадження № 61-3649 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року у складі судді Рибакової В. В. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Михайлів Л. В.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя та встановлення факту проживання однією сім'єю.

Позов мотивовано тим, що із 17 серпня 1985 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2013 року. Під час шлюбу сторони придбали наступне нерухоме майно: 20/51 частини будинковолодіння АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно було оформлено на відповідача. Вказане майно позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, тому за нею слід визнати право власності на 10/51 частини спірного будинковолодіння та на 1/2 частини спірної квартири. Крім того, ОСОБА_3 вказала на те, що, незважаючи на розірвання шлюбу рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2013 року, вони з відповідачем продовжували спільно проживати та вести спільне господарство до фактичного припинення шлюбних відносин у липні 2014 року, коли відповідач виїхав з їхнього спільного помешкання за адресою: АДРЕСА_3, і саме з цієї дати вони фактично припинили шлюбні відносини, а відповідач забрав свої речі і більше не повертався додому. У період із 27 серпня 2013 року по 14 липня 2014 року сторони не перебували в будь-якому іншому шлюбі, спільно проживали та вели спільне господарство, продовжували сплачувати необхідні платежі за кредитним договором щодо придбаного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_3 вважає, що є всі правові підстави вважати виплати, які проводилися на погашення кредиту за квартиру АДРЕСА_1, спільними витратами.

Посилаючись на викладене, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просила визнати 20/51 частини будинковолодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 10/51 частини будинковолодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_4, що є в спільній сумісній власності; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, що є в спільній сумісній власності; встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період із 27 серпня 2013 року по 14 липня 2014 року.

Відповідач позов визнав частково, проти визнання 20/51 частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 10/51 частини цього будинку заперечив. Визнав, що спірна квартира дійсно була придбана в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, але проти рівного поділу квартири та визнання за позивачем права власності саме на 1/2 частини цієї квартири заперечив.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залучено до участі у справі як третю особу ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 42,2 кв. м, яка складається з коридору площею 4,7 кв. м, санвузла площею 2,7 кв. м, кухні площею 6,5 кв. м, житлової кімнати площею 17,2 кв. м, шафи площею 0,7 кв. м., житлової кімнати площею 10,4 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки вона придбана у період зареєстрованого шлюбу, а тому незалежно від того, що спірна квартира була зареєстрована на ім'я відповідача ОСОБА_4, вона належить сторонам у рівних частках, тому наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частини цієї квартири. При цьому посилання відповідача на те, що ним проводяться платежі за вказаним вище кредитним договором суд вважав такими, що не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності саме на 1/2 частини квартири (поділу цієї квартири порівну). Крім того, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки у період із 27 серпня 2013 року по 14 липня 2014 року задоволенню не підлягають, так як встановлення цього факту не породжує наслідків щодо поділу квартири АДРЕСА_2, придбаної в зареєстрованому шлюбі. Стосовно частини будинковолодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_3, місцевий суд дійшов висновку, що вона є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання 20/51 частини будинковолодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_3 права власності на 10/51 частини будинковолодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Визнано 20/51 частини будинковолодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вул. Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 10/51 частини будинковолодіння з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та складається з житлового будинку літ. «А» саманного, обкладеного цеглою, житловою площею 30,0 кв. м; житлового будинку літ. «Б» цегляного, житловою площею 27,5 кв. м; сараю літ. «В» саманного, обкладеного цеглою; вбиральні дощатої літ. «Г»; парканів №№ 2, 3; замощення І, ІІ.

В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що правильними є висновки місцевого суду в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки спірна квартира придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі для спільного користування за кредитні кошти, отримані ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та належить сторонам у рівних частках. Крім того, апеляційний суд виходив із того, що спірна частина будинковолодіння була набута відповідачем ОСОБА_4 у період шлюбу з позивачем за договором міни від 3 жовтня 2001 року, згідно з умовами якого ОСОБА_5 поміняв належні йому 20/51 частини будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, на належний ОСОБА_4 житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, внаслідок чого у власність ОСОБА_4 перейшли 20/51 частини будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Таким чином, право власності на житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, було набуто ОСОБА_4 31 березня 1995 року, тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, тому воно також є спільною сумісною власністю подружжята підлягає поділу, і протилежного відповідачем ОСОБА_4 не доведено.

У листопаді 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вищевказані рішення судів, які заявник просить скасувати у частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 її частини, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційну скаргу мотивовано тим, що поза увагою судів залишилося те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки підлягає з'ясуванню питання щодо джерела коштів, за які було придбано спірну квартиру.

Також у листопаді 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вищевказані рішення судів, які заявник просить скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Касаційну скаргу мотивовано тим, що стосовно спірної квартири ОСОБА_4 надавав суду документи на підтвердження того, що кредит погашає він. Вважає помилковими висновки судів щодо вказаної квартири, оскільки судами порушено регламентовані статтею 1 ЦПК України принципи цивільного судочинства: справедливості та неупередженості, статтю 212 ЦПК України щодо оцінки доказів, статтю 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості рішення суду, а також вимоги статті 214 ЦПК України. Вважає, що суд не застосував пункт 3 частини першої статті 57 СК України та не з'ясував, за чиї кошти придбано спірну квартиру. Крім того, не погоджується з висновками апеляційного суду щодо частини спірного будинковолодіння, посилаючись на те, що він був одноосібним власником іншого будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_5, який добудував у 1992 році за власні кошти, проте не зміг здати в експлуатацію, так як був засуджений до позбавлення волі. У звязку з цим вважає, що до нього одного за договором міни перейшло право власності на 20/51 частини спірного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2016 року та 10 січня 2017 року відкрито касаційні провадження у справі за вищевказаними касаційними скаргами, а ухвалою від 12 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.

Від ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційні скарги, які вони просять відхилити, посилаючись на їх необґрунтованість, та невідповідність доводів касаційних скарг обставинам справи. Заперечення мотивовано тим, що судами з'ясовано всі обставини справи, а саме щодо джерела коштів, за які придбано спірну квартиру, а також забудовників вищевказаного будинку по вул. 8-го Березня, 12 у с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області, внаслідок спільної праці та зусиль.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 із 17 серпня 1985 року по 27 серпня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільного малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 5 квітня 1995 року, виданим Чкалівською сільською радою, ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок із надвірними будівлями № 12 по вул. 8-го Березня в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області.

3 жовтня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір міни, посвідчений 3 жовтня 2001 року приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за № 5971, згідно з умовами якого ОСОБА_5 поміняв належні йому 20/51 частини будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, на належний ОСОБА_4 житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, внаслідок чого у власність ОСОБА_4 перейшли 20/51 частини будинковолодіння, що знаходяться за адресою: вул. Леніна, 65-65а, с. Чкалове, Нікопольський район, Дніпропетровська область. Обмін здійснено без доплати. У пункті 3 договору міни зазначено, що житловий будинок із господарськими спорудами належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Право власності на 20/51 частини будинковолодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровано 12 жовтня 2001 року в Комунальному підприємстві «Нікопольське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 35 за ОСОБА_4 на підставі договору міни від 3 жовтня 2001 року.

26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0322/1207/45-003 на суму 12 тис. доларів США строком до 26 грудня 2017 року. На забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань того самого дня між тими самими сторонами укладено іпотечний договір № 0322/1207/45-003-Z-1, за яким іпотекодавець на забезпечення виконання основного зобов'язання передав іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1. Також 26 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір поруки № 0322/1207/45-003-Р-1 щодо виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором.

26 грудня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 42,2 кв. м, посвідчений 26 грудня 2007 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бережним О. С., зареєстрований у реєстрі за № 5115; продаж квартири вчинено за 75 750 грн.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 12 лютого 2008 року зареєстровано Комунальним підприємством «Нікопольське міське бюро технічної інвентаризації» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2007 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Разом із тим відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції, із висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що цю квартиру придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, для спільного користування за кредитні кошти, отримані ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, а тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у рівних частках. Залишаючи рішення місцевого суду в цій частині без змін, апеляційний суд правильно вважав безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом першої інстанції рішень Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2013 року та від 30 липня 2014 року, якими встановлено факт припинення шлюбних відносин між сторонами у грудні 2012 року, зазначивши, що спірну квартиру придбано 26 грудня 2007 року, і правовідносини сторін після придбання такого майна не впливають на його правовий статус як спільної власності подружжя. Крім того, апеляційний суд вважав безпідставними доводи апеляційних скарг як позивача, так і відповідача про те, що суд повинен був вирішити питання щодо встановленні факту проживання чи непроживання сторін однією сім'єю у період із 27 серпня 2013 року по 14 липня 2014 року, зазначивши, що вказаний факт не має правового значення для вирішення спору про розподіл майна подружжя, яке було придбане до 27 серпня 2013 року. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на теперішній час він самостійно здійснює погашення кредиту, за рахунок якого було придбано спірну квартиру, апеляційний суд вважав такими, що не мають правового значення для вирішення цього спору, адже відносини щодо боргів подружжя, які виникли в період шлюбу сторін, не є предметом цього спору.

Апеляційний суд правильно не погодився із висновками місцевого суду в частині позовних вимог щодо частини будинковолодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 24, частини першої статті 28 КпШС України (у редакції, чинній станом на час придбання спірного будинковлодіння) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому належить виходити із того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Установивши, що спірну частину будинковолодіння набуто відповідачем ОСОБА_4 під час перебування в шлюбі з позивачем за договором міни від 3 жовтня 2001 року, за яким він обміняв житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, право власності на який він набув 31 березня 1995 року, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна частина будинковолодіння також є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута сторонами під час шлюбу за рахунок обміну спільного сумісного майна подружжя, а тому підлягає поділу, і протилежного відповідачем ОСОБА_4 не доведено.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення місцевого суду в нескасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» доводи стосовно квартири АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки судами в цій частині достатньо повно встановлено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у тому числі й щодо джерела коштів, за які було придбано спірну квартиру. Так, на підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірну квартиру придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, для спільного користування за кредитні кошти, отримані ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, а тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у рівних частках. Підстави для висновків про те, що судами в цій частині позовних вимог порушено норми матеріального та процесуального права відсутні.

Те саме стосується аналогічних за змістом доводів касаційної скарги ОСОБА_4 і його посилання на те, що кредит погашає він, не спростовують висновків судів у цій частині позовних вимог, враховуючи предмет і підстави поданого позову та характер спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо порушення, на його думку, вимог статей 1, 212, 213, 214 ЦПК України 2004 року є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних рішень судів, які є достатньо повними та обґрунтованими, ухваленими з дотриманням указаних норм процесуального права. Вказані доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.

Крім того, на підставі встановлених обставин справи суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України стосовно спірної квартири, тому доводи касаційної скарги ОСОБА_4 у цій частині також є безпідставними.

Стосовно посилання ОСОБА_4 в касаційній скарзі на те, що він був одноосібним власником іншого будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_5, а тому до нього одного за договором міни перейшло право власності на 20/51 частини спірного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, то ці доводи були предметом дослідження апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення.

Таким чином, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків місцевого суду в нескасованій частині та апеляційного суду, та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду в нескасованій частині та рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик