Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 557/1583/14-ц

провадження № 61-3081св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року у складі судді Рудик Л. М. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Рожина Ю. М., Коваленка С. П., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні майном.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, в якому також проживають відповідачі. Під час проведення приватизації житла разом з квартирою ним було приватизовано частину господарських будівель, що належать до житлового будинку, зокрема, сараї площею 17,9 кв. м, 24,6 кв. м, 9,9 кв. м та погріб площею 11,9 кв. м.

Відповідачі без його дозволу самовільно зайняли належні йому на праві власності сарай (позначений у технічному паспорті літ. «В») площею 24,6 кв. м та сарай (позначений в технічному паспорті літ. «в») площею 9,9 кв. м та тривалий час ними користуються. На його неодноразові вимоги не чинити перешкод у користуванні сараями йому і членам його сім'ї (синові ОСОБА_6 та невістці ОСОБА_7), які проживають у належній йому квартирі, та звільнити вказані приміщення відповідачі не реагують.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив зобов'язати відповідачів звільнити належні йому сарай (літ. «В») площею 24,6 кв. м та сарай (літ. «в») площею 9,9 кв. м, розташовані пo АДРЕСА_1, на підставі статті 386 ЦК України.

Відповідачі позов не визнали та пояснили суду, що позивач не надав жодних доказів того, що він є власником вказаних сараїв обраний ним спосіб захисту як витребування майна з чужого незаконного володіння не може бути заявлений. Запис вчинений від руки на технічній характеристиці квартири та зазначення у довідці про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення, виданої у серпні 2008 року, про закріплення за ним сараїв площею 17,9 кв. м; 24,6 кв. м; 9,9 кв. м жодним чином не свідчить про набуття позивачем права власності на вказані сараї. Не є такими доказами і посилання ОСОБА_1 на технічний паспорт, відповідно до якого йому, нібито, належать вказані сараї. Приватизація ОСОБА_1 квартири здійснена з порушенням законодавства про приватизацію державного житлового фонду. Вказані будівлі належать всім власникам квартир у будинку на праві спільної власності. Позивач, порушуючи права інших співвласників, вирішив, що сараї належать особисто йому. ОСОБА_1 порушує правила добросусідства та чинить перешкоди іншим мешканцям будинку у користуванні спільним сумісним майном.

У січні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження органу приватизації про приватизацію квартири та визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності.

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 15 січня 2015 року у прийнятті вказаного зустрічного позову відмовлено.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2016 року, позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні господарськими будівлями: сараєм (позначений в технічному паспорті буквою «В») площею 24,6 кв. м та сараєм (позначений в технічному паспорті буквою «в») площею 9,9 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 і перебувають у приватній власності ОСОБА_1, звільнивши вказані приміщення.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не надано суду будь-яких доказів, що їм надавались у користування чи передавались у власність спірні господарські будівлі. Відповідачі самовільно користуються цими господарськими будівлями, що належать на праві власності позивачеві, протиправно обмеживши його у здійсненні права власності, в добровільному порядку не усунули порушення права позивача на володіння та розпорядження господарськими будівлями, а тому його право підлягає захисту у судовому порядку.

Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідачі не надали суду жодного належного та допустимого доказу про неправомірність вимог позивача.

У травні 2016 року представником ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 червня 2015 pоку було встановлено, що у розпорядженнях та свідоцтвах про право власності на нерухоме майно, виданих сторонам, будь-які господарські будівлі не зазначені. Спірні будівлі не належали до восьмиквартирного житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки були зведені ще до будівництва цього житлового будинку. Отже, вказані сараї є окремими об'єктами нерухомості та повинні бути приватизовані окремо від квартир у будинку, про що орган приватизації повинен був прийняти відповідне рішення. Вказане підтверджується і тим, що згідно з актом передачі від 22 грудня 2004 року, яким Горбаківська сільська рада прийняла на баланс майно від ТОВ СГП «Прогрес», під № 15 зазначені окремі об'єкти нерухомості - сараї. Крім того, у судових рішеннях, що набрали законної сили, встановлено, що спірні приміщення не перебувають у спільній власності мешканців будинку, оскільки не є приміщеннями, визначеними у частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державно-житлового фонду» та частині другій статті 382 ЦК України, вони не є допоміжними і у них не знаходиться технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до яких експлуатація житлового будинку є неможливою, також вони чи якась з їхніх частин, не використовувались для обслуговування будинку, таким чином спірні приміщення не могли бути внесені Горбаківською сільською радою до довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири та КП Рівненське обласне БТІ - до технічного паспорта при приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 У рішенні Гощанського районного суду від 21 квітня 2015 року судом встановлено, що спірні приміщення на час приватизації квартири ОСОБА_1 належали на праві власності Горбаківській сільській раді і в подальшому були приватизовані ОСОБА_1 як майно комунальної власності, у зв'язку з чим приватизація майна комунальної власності (спірних приміщень) повинна була відбуватись з дотриманням порядку, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного майна». Виходячи із технічних характеристик та технічного стану вищевказаних приміщень, за своїм цільовим призначенням спірні приміщення, зазначені Горбаківською сільською радою у довідці про склад сім'ї від 6 серпня 2008 року № 2378 та КП Рівненське обласне БТІ - у технічному паспорті № 528 від 6 серпня 2008 року, а саме сарай «В» площею 24,6 кв. м, сарай «в» площею 9,9 кв. м та погріб «Пг/в» площею 11,9 кв. м не є сараями, оскільки спірні приміщення мають всі ознаки літньої кухні з верандою та погребом, зокрема, пофарбовані стіни, підлога облицьована плиткою, пофарбована стеля, є кухонна піч та комин, встановлена плита для приготування їжі, що підтверджується висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 5 лютого 2016 року № Д-03/16. При проведенні технічної інвентаризації спірних приміщень та внесенню їх до технічного паспорта, КП Рівненське обласне БТІ не дотримано вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127. Суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження, оскільки вирішення питання про внесення змін до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 Рівненської області, виданого 11 вересня 2008 року, має істотне значення для вирішення цієї справи. Під час провадження справи у суді апеляційної інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_2 помер, у зв'язку з чим було подано клопотання про зупинення провадження у справі. Однак, суд апеляційної інстанції відмовив у зупиненні провадження у справі, чим порушив норми процесуального закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а 26 жовтня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 11 вересня 2008 року виконавчим комітетом Горбаківської сільської ради Гощанського району, яке зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 24 вересня 2008 року, що підтверджується витягом із реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Вказане нерухоме майно позивачеві надано у власність під час приватизації житла, що була проведена відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З довідки про склад сім'ї наймача та займані ним приміщення, що була видана позивачеві сільською радою у 2008 році для проведення приватизації житла і в якій міститься технічна характеристика житла та господарських будівель, належних до квартири, що підлягає приватизації, вбачається, що за наймачем, яким є ОСОБА_1, закріплені наступні господарські будівлі: сараї площею 17,9 кв. м, 24,6 кв. м, 9,9 кв. м та погріб площею 11,9 кв. м.

Згідно із технічною документацією на квартиру (технічний паспорт), яка була виготовлена позивачеві Рівненським обласним БТІ у серпні 2008 року на час проведення приватизації житла, до квартири АДРЕСА_1, належать три сараї площею 17,9 кв. м, 24,6 кв. м, 9,9 кв. м та погріб площею 11,9 кв. м.

Оспорюючи законність приватизації житла, проведеної позивачем, відповідачі у січні 2015 року звернулися до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності на квартиру.

Рішенням Гощанського районного суду від 21 квітня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що Горбаківською сільською радою не було порушено будь-яких встановлених законом прав ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у зв'язку з прийняттям нею відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статті 345 ЦК України, розпорядження про передачу у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та видачею останньому свідоцтва про право власності на вказане житло. Крім того, позивачами не надано суду доказів про те, що спірні господарські приміщення (сараї) надавалися їм у користування у встановленому законом порядку, та що ці будівлі є допоміжними приміщеннями будинку і належать на праві спільної сумісної власності усім мешканцям будинку. Спірні приміщення не перебувають у спільній власності мешканців будинку, оскільки не є приміщеннями, визначеними у частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та частині другій статті 382 ЦК України, вони не є допоміжними і у них не знаходиться технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до яких експлуатація житлового будинку є неможливою, також вони чи якась з їхніх частин не використовувались для обслуговування будинку. Господарські будівлі - сараї площею 24,6 кв. м та площею 9,9 кв. м, згідно із статтями 355, 356 ЦК України не є спільною частковою власністю власників приватизованих квартир.

З урахуванням вимог законодавства про те, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, суд погоджується з аргументованим висновком судів першої й апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 є власником спірних господарських будівель - сараїв площею 24,6 кв. м та площею 9,9 кв. м.

При цьому твердження заявників про те, що спірні приміщення не є об'єктами приватизації в розумінні Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не могли бути внесені Горбаківською сільською радою до довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири є безпідставними, оскільки ці обставини були предметом розгляду цивільної справи № 557/133/15-ц, і суди надали їм відповідну оцінку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У справі, яка переглядається, суди установили, що позивач є власником спірних господарських будівель - сараїв: позначеного в технічному паспорті літ. «В» площею 24,6 кв. м та позначеного в технічному паспорті літ. «в» площею 9,9 кв. м.

Відповідачі не заперечують, що користуються вказаними приміщеннями, вважаючи їх допоміжними до будинку АДРЕСА_1 Гощанського району.

Отже, правильним є висновки судів попередніх інстанцій про те, що відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його власністю, а, крім того, спірні сараї, як це встановлено судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, не можуть бути віднесені до категорії допоміжних приміщень і на них не поширюється правовий режим спільної власності мешканців будинку, а положення статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 до спірних правовідносин не застосовуються.

Не є підставою для скасування судових рішень доводи заявників про те, що суд першої інстанції незаконно на необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої цивільної справи за позовом про внесення змін до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 Рівненської області, виданого 11 вересня 2008 року, з огляду на те, що ухвалою Рівненського міського суду від 9 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року у зв'язку з повторною неявкою позивачів.

Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не зупинив провадження у справі у зв'язку із смертю відповідача ОСОБА_2 до вступу у справу правонаступника, з огляду на таке.

Статтею 37 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до статті 219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права.

Оскільки ОСОБА_2 помер, а рішення суду про усунення ним перешкод у користуванні ОСОБА_1 власністю нерозривно пов'язано із його особою, та є його особистим немайновим правом, законних підстав для залучення у справі його правонаступника немає, оскільки факт смерті ОСОБА_2 не допускає правонаступництво у спірних правовідносинах.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик