Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 303/4572/16-ц

провадження № 61-1464 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Стрільчука В. А.

Суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

представник позивача - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року у складі ОСОБА_4 та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів:

Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку із її похилим віком та відсутністю близьких родичів, 16 жовтня 2009 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ергарт-Козар В. В.

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору вона передає у власність

ОСОБА_2 на умовах цього договору квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 6 договору ОСОБА_2 зобов'язувалась довічно її утримувати, надаючи їй необхідну матеріальну допомогу, харчування, забезпечувати належний догляд, необхідне медичне обслуговування, зберегти за нею безоплатне довічне проживання у квартирі, до її смерті не укладати щодо майна, що отримано за цим договором, правочини купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, застави чи інші, не передавати майно у власність іншій особі.

Вартість матеріального забезпечення визначена у розмірі 500 грн 00 коп. на місяць з урахуванням індексації.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 умови договору довічного утримання не виконує, догляд за нею не здійснює, ліками та продуктами харчування не забезпечує, комунальні платежі вона сплачує за власний рахунок самостійно, просила розірвати договір довічного утримання, укладений 16 жовтня 2009 року між нею та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ергарт-Козар В. В., зареєстрований у реєстрі за № 2-1830.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 16 жовтня 2009 року, посвідчений держаним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ергарт-Козар В. В., зареєстрований у реєстрі за

№ 2-1830.

Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позовних вимог

ОСОБА_1 щодо невиконання ОСОБА_2 зобов'язань за умовами договору довічного утримання.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, встановивши неналежне виконання відповідачем умов договору довічного утримання, дійшов правильного висновку про його розірвання, відповідно до вимог статті 755 ЦК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог процесуального закону, суди попередніх інстанцій не сприяли повному та всебічному розгляду справи, не надали належної правової оцінки наданим нею доказам щодо проведення ремонту у відчуженій квартирі, придбання побутової техніки, забезпечення позивача продуктами харчуванням, питною водою, ліками, а також догляду за нею її чоловіком. Зазначала, що оплата позивачем комунальних послуг була обумовлена усною домовленістю між нею та ОСОБА_1, зокрема щодо проведення ремонту квартири у рахунок сплати комунальних платежів.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала відзиви на касаційну скаргу, у яких просила відхилити касаційну скаргу ОСОБА_2, а ухвалені у справі судові рішення залишити без змін.

Відзиви мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій правильно установлено, що ОСОБА_2 не виконувала зобов'язання, покладені на неї договором довічного утримання, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про його розірвання.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 16 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Ергарт-Козар В. В., зареєстрований у реєстрі за № 2-1830.

Умовами договору передбачено, що ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_1, надаючи їй необхідну матеріальну допомогу, харчування, забезпечувати належний догляд, необхідне медичне обслуговування, зберегти за нею право безоплатного довічного проживання у квартирі, до смерті відчужувача не укладати щодо майна, яке отримане за цим договором, правочини купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, застави чи інші, не передавати майно у власність іншій особі.

Пунктом 7 договору визначено, що вартість матеріального забезпечення (харчування, медична допомога, вартість комунальних послуг, догляд та необхідна допомога) визначена сторонами в розмірі 500 грн 00 коп. на місяць з урахуванням індексації.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 статті 749 ЦК України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Згідно зі статтею 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, в тому числі пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 (чоловіка відповідача) та заперечень наданих самою ОСОБА_2, дійшов правильного висновку про розірвання договору довічного утримання, оскільки відповідач не надала допустимих доказів на підтвердження належного виконання нею зобов'язань за цим договором, зокрема щодо щотижневого забезпечення ОСОБА_1 продуктами харчування за свій рахунок, забезпечення купівлі ліків, надання медичної допомоги та належного догляду за нею.

Доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій проведеного ОСОБА_2 за власний рахунок ремонту в АДРЕСА_1, та придбання нею побутової техніки для позивача є непереконливими оскільки умовами договору довічного утримання не передбачено такого обов'язку набувача, як не передбачено і зарахування сплачених позивачем комунальних послуг у рахунок вартості виконаних у квартирі ремонтних робіт.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 не заперечувала, що останні роки не здійснювала належного догляду за ОСОБА_1, посилаючись на значне погіршення стану здоров'я, однак такі доводи не підтверджені відповідними доказами.

Твердження відповідача про не урахування судами того, що догляд за

ОСОБА_1 здійснював її чоловік не грунтується на умовах договору довічного утримання та доведеності таких тверджень. Зокрема, як пояснював, допитаний в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_12, він один-два рази на тиждень привозив продукти та воду ОСОБА_1, за які вона повертала йому гроші, що не може вважатися належним виконанням умов договору довічного утримання щодо догляду за позивачем.

Таким чином суди попередніх інстанцій, розглядаючи спір, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну правову оцінку відповідно до статей 57-60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) та ухвалили законне і обгрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а зводяться лише до їх переоцінки.

За положеннями частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада

2017 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. А. Стрільчук

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик