Постанова

Іменем України

19 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 154/1336/17

провадження № 61-521 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області у складі судді Пікули Н. В. від 22 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., Русинчука М. М., від 20 листопада 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина. Спадщину прийняла, але не оформила, дружина ОСОБА_8, та, відповідно, його мати ОСОБА_9, оскільки проживала разом зі спадкодавцем та фактично вступила в володіння спадковим майном. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно.

Вказував на те, що відповідно до статті 529 ЦК України (в редакції 1963 року) він належить до першої черги спадкоємців за законом, і має право на спадкування вказаного будинку, оскільки постійно проживав і був зареєстрований разом зі своєю матір'ю до дня її смерті та продовжує проживати у вказаному, тобто фактично вступив у володіння спадковим майном. Крім нього спадкоємцем за законом був його рідний брат ОСОБА_10, однак останній вказану спадщину в установленому законом порядку не прийняв, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Зазначав, що оформити спадщину в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на будинок та наявності спору з відповідачем з приводу спадщини.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Володимир-Волинської міської ради Волинської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання за нею права власності на 1/2 частку спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Зустрічний позов ОСОБА_5 обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік ОСОБА_10, після смерті якого відкрилась спадщина за законом на належне йому на праві власності майно, в тому числі на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, який він успадкував, фактично вступивши у володіння спадковим майном після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказувала на те, що її чоловік ОСОБА_10 проживав у будинку без реєстрації на день смерті матері. За усною домовленістю з ОСОБА_4 житловий будинок було розділено і своєю часткою ОСОБА_10 користувався та утримував її в належному стані. У жовтні-серпні 1993 року в цей будинок вселилась вона разом із сином і в їх користуванні згідно з технічним паспортом знаходилось: кладова 1-3 площею 14,8 кв. м, кухня 1-4 площею 13,9 кв. м, жила кімната 1-11 площею 16,2 кв. м, жила кімната 1-12 площею 15,1 кв. м, а коридори 1-1, 1-2, 1-5, 1-9 та кладова 1-16 - у спільному користуванні з відповідачем

Зазначала, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_10 є вона та їх діти: дочка ОСОБА_12 і син ОСОБА_11, які відмовились від спадщини на її користь. Після смерті чоловіка вважає себе такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_5 просила встановити факт, що ОСОБА_10 фактично вступив у володіння спадковим майном після смерті матері - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, яку вона успадкувала за законом після смерті чоловіка ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив того, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_9 шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (стаття 549 ЦК Української РСР).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 не довела належними та допустимими доказами, що ОСОБА_10 фактично вступив у володіння спадковим майном після смерті матері - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому у неї не виникло права на спадкування 1/2 частини спадкового майна.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_9 прийняв лише спадкоємець ОСОБА_4, а тому наявні правові підстави для визнання за ОСОБА_4 права власності на спадкове майно та відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що спадщина після смерті ОСОБА_9 відкрилась на цілий житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що спірний житловий будинок на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_2) був розділений на дві окремі квартири, з присвоєнням окремих номерів та поштових адрес та 1/2 частини цього будинку належала ОСОБА_10

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що визнаючи за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок в цілому, суди не врахували, що спірний будинок розділено на дві відокремлені частини з самостійними входами та системами життєзабезпечення. Фактично існують дві самостійні квартири, без юридичного оформлення присвоєння поштової адреси. Також вказувала на те, що її чоловік ОСОБА_10 на час смерті спадкодавця проживав у спірному будинку, що підтверджується показами свідків.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а судові рішення - без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщину за законом на належне йому майно, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, прийняла його дружина ОСОБА_9, яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, однак спадкових прав не оформила в передбаченому законом порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, після смерті якої право на спадкування за законом, як спадкоємці першої черги, мали її діти: ОСОБА_10 та ОСОБА_4

Також установлено, що на час смерті ОСОБА_9 позивач ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований у спірному будинку. У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та постановою державного нотаріуса ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Інший спадкоємець після смерті ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на момент смерті спадкодавця не був зареєстрований за адресою спадкового майна й не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Згідно зі статтями 524, 525 ЦК Українського РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зів статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Установивши, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований у спірному будинку, суд першої інстанції, з висновком якого

погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_9 шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

Так, судами установлено, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_10 проживав зі своєю сім'єю (дружиною ОСОБА_13 та дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_7) за адресою: АДРЕСА_2, де і був зареєстрований з 1 серпня 1987 року по січень 1997 року. Шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 було розірвано згідно з рішенням суду від 30 вересня 1993 року, а реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 було вчинено 23 лютого 1995 року. 20 травня 1995 року ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_5 та від цього шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12

У спірному житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_10 був зареєстрований у січні 1997 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер, після смерті якого його дружина ОСОБА_5 8 серпня 2013 року звернулась до Володимир-Волинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття нею спадщини, а саме, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки навколо нього по АДРЕСА_1.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що у ОСОБА_5 не виникло права на спадкування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки навколо нього по АДРЕСА_1, як на спадкове майно після смерті чоловіка ОСОБА_10, оскільки ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що її покійний чоловік ОСОБА_10 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті матері ОСОБА_9 та що 1/2 частини спірного будинку належала на час смерті (ІНФОРМАЦІЯ_3) ОСОБА_10

Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок розділено на дві відокремлені частини з самостійними входами та системами життєзабезпечення й фактично існують дві самостійні квартири, без юридичного оформлення присвоєння поштової адреси, а також про те, що її чоловік ОСОБА_10 на час смерті спадкодавця проживав у спірному будинку, що підтверджується показами свідків, висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 29 грудня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта