Справа №484/3471/17 06.03.2018
Провадження №22-ц/784/226/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 484/3471/17

Провадження № 22ц 784/226/18

06 березня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого Прокопчук Л.М.

Суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.

Із секретарем судового засідання Богуславською О.М.

За участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2017 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Панькова Д.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним попередній договір № 002/17 від 29 серпня 2017 року, укладений між ними, та стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 79800 грн., сплачені в якості авансу за вказаним договором. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що влітку 2017 року через мережу Інтернет він знайшов оголошення про продаж ТОВ «Велес Авто» автомобіля марки «Ssang Yong», модель «Rexton W», 2014 року випуску, яке зацікавило його низькою ціною, вдвічі нижчою від ринкової вартості, що склала 351000 грн. В телефонній розмові з продавцем вони домовились про продаж автомобіля.

29 серпня 2017 року позивач приїхав до головного представництва ТОВ «Велес Авто», що розташоване у м. Харків, вул. Полтавський Шлях, буд. 56, офіс 512/1. Працівники відповідача запропонували йому укласти попередній договір, за умовами якого він повинен зарахувати на рахунок підприємства кошти в сумі 79800 грн. в якості авансу і вже 05 вересня 2017 року укласти основний договір купівлі продажу автомобіля та сплатити решту його вартості в сумі 272200 грн. Необхідність укладення попереднього договору пояснили тим, що автомобіль знаходиться в іншому місті, а тому потрібен час для його перевезення та переоформлення. Позивач погодився та уклав з відповідачем попередній договір № 002/17 від 29 серпня 2017 року та в той же день сплатив на рахунок відповідача аванс в розмірі 79800 грн.

По приїзду додому він уважно перечитав попередній договір та виявив, що п. 1.5 договору містить доповнення, яких не було при ознайомленні з текстом на момент його підписання. Зокрема, доповнення передбачають можливість для відповідача не укладати основний договір купівлі-продажу автомобіля до 31 грудня 2019 року. Крім того, версія (комплектація) Prestige для вказаної вище моделі автомобіля передбачена спеціально для українського ринку та постачається в обмеженій кількості з квітня 2017 року, що унеможливлює постачання автомобіля 2014 року у цій комплектації. Позивач звернувся до відповідача з вимогою розірвати договір та повернути сплачені кошти, але відповідачем в цьому було відмовлено. Посилаючись на те, що відповідач його ошукав, що він уклав договір під впливом обману та застосування нечесної підприємницької діяльності, просив визнати договір недійсним. Також наголошував на тому, що до договору включені несправедливі умови, визначені у ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір укладено з порушенням ст. 19 цього Закону, яка забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь яку діяльність, що вводить в оману споживача або є агресивною (а.с. 1-8).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 49-50).

В апеляційній скарзі на вказане рішення суду позивач порушує питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Вважає, що суд неправильно і неповно встановив обставини справи, дав неналежну оцінку доказам, що в наслідку призвело до порушення норм матеріального права, зокрема, положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалення незаконного рішення (а.с. 54-59).

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги. Просила її задовольнити.

Представник відповідача належно повідомлений про час та місце судового засідання шляхом направлення телефонограми, в судове засідання не з'явився (а.с. 118). Відзив на апеляційну скаргу від нього не надійшов.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду прийшла до таких висновків.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 29 серпня 2017 року між ОСОБА_2, як покупцем, та ТОВ «Велес Авто», як продавцем, було укладено попередній договір № 002/17, за умовами якого сторони зобов'язалися 05 вересня 2017 року укласти договір купівлі-продажу автомобіля марки «Ssang Yong», модель «Rexton W», 2014 року випуску. Вартість автомобіля сторони визначили в сумі 351000 грн. У п.1.5 договору сторони визначили, що вони зобов'язуються укласти основний договір 05.09.2017 року за умови виконання п.2.1 попереднього договору, тобто сплати покупцем авансу в розмірі 79800 грн. В абзаці другому п. 1.5 передбачено, що якщо на зазначену дату майно (транспортний засіб) не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на 5 день після придбання продавцем майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. У такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року.

З матеріалів справи також вбачається, що зазначений вище автомобіль продавець зобов'язався придбати у третіх осіб для відчуження покупцеві, крім того ідентифікаційною ознакою автомобіля є чорний колір, версія Prestige (п.1.2 Договору).

Відмовляючи в задоволенні позову, суду виходив з того, що позивач не довів факт умисного введення його в оману з боку відповідача при укладенні попереднього договору, так само не було доведено будь-яких порушень законодавства про захист прав споживача, на які посилався позивач.

Висновки суду щодо недоведеності факту умисного введення в оману відповідачем позивача є правильними.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

З урахуванням встановлених у справі обставин й вимог закону, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позову про визнання правочину недійсним, виходячи із того, що позивач належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про введення його в оману як сторони спірного договору щодо обставин, які впливають на їх вчинення, не надав.

В п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

Відповідно до п. п. 1 та 3 ч. 2 ст. 19 Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

За наведених обставин висновок суду про недоведеність порушень законодавства про захист прав споживача, на які посилався позивач, є правильними.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що автомобіль марки «Ssang Yong», модель «Rexton W», 2014, версія Prestige випускається виробником та поставляється на ринок України тільки з 2017 року є помилковими, оскільки надані позивачем дані із сайтів офіційних дистриб'юторів про це не свідчать.

Разом з тим суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами попереднього договору, тобто між позивачем та відповідачем, виник спір щодо можливості укладання основного договору в майбутньому. Позиція позивача свідчить про те, що він не бажає його укладати. Він пропонував відповідачу розірвати попередній договір, але відповідач не погодився (а.с. 14).

Відповідно до умов попереднього договору від 29 серпня 2017 року, позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 79800 грн., які сторони визначили як аванс (а.с. 11, 13)

Згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Матеріали справи свідчать про те, що укладання основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки позивач втратив довіру до відповідача, наполягає на поверненні сплачених ним коштів. За таких обставин користування відповідачем коштами, які сплатив позивач як аванс, є безпідставними. Сплачені позивачем кошти в сумі 79800 грн підлягають поверненню.

За наведеного рішення суду в частині відмови у стягненні сплачених в якості авансу коштів як таке, що не відповідає обставинам справи та винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права, слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в зазначеній частині відповідно до положень п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Колегія суддів звернула увагу на те, що судом першої інстанції не вирішено клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю за місцезнаходженням відповідача (а.с. 40-41). Не вирішення зазначеного клопотання не потягло за собою таке порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (ч.3 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України основною діяльністю відповідача є торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами, тобто на нього поширюється дія п. 18 ч.1 ст. 1 та ст.1-1 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин позивач відповідно до вимог ч. 5 ст. 110 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час звернення до суду, мав право звернутися до суду за місцем свого проживання.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення авансу в розмірі 79800 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» м. Харків на користь ОСОБА_2 сплачений аванс в розмірі 79800 грн. (сімдесят дев'ять тисяч вісімсот) грн.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання правочину недійсним залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» м. Харків судовий збір в розмірі 1197,00 (одна тисяча сто дев'яносто сім) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 07 березня 2018 року