Номер провадження: 22-ц/785/1416/18
Номер справи місцевого суду: 509/3548/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Дрішлюка А.І., суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання - Бахірко А.Г.,

розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року в цивільній справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2017 року від ОСОБА_2 надійшла позовна заява до ОСОБА_4, в якій просить визнати на праві особистої приватної власності: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; земельну ділянку під АДРЕСА_3

25 жовтня 2017 року відОСОБА_2- ОСОБА_3 надійшла заява про забезпечення позову по вказаній цивільній справі, у якій заявник просить накласти арешт на АДРЕСА_1; АДРЕСА_2 та заборонити ОСОБА_5 передавати в оренду вказані квартири будь-яким особам. Заявник посилається не те, що відповідач неодноразово повідомляла позивачу, що збирається розпорядитися спірним майном як власник згідно з правовстановлюючими документами, а тому існує реально загроза неможливості виконання рішення суду. Разом з тим, щодо необхідності заборони передання спірних кватир в оренду, заявник вважає, що у разі укладення відповідачем договорів оренди спірних квартир, то у заявника як потенційного власника спірного майна порушуються його законні права та інтереси, а саме: заявник не зможе до закінчення терміну договору оренди вселитися або розпорядитися майном (а.в.м.18-19).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року позовні вимоги були задоволені частково. А саме, суд першої інстанції наклав арешт на АДРЕСА_1; АДРЕСА_2, а в іншій частині відмовив (а.в.м. 20-21).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду в частині відмови забезпечення позовущодо заборони ОСОБА_5 передавати в оренду АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 будь-яким особам, тому 18 грудня 2017 рокупредставник ОСОБА_2- ОСОБА_3 направив до суду апеляційну скаргу (а.в.м.67). Зокрема, апелянт вважає, що оскаржувана ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, апелянт вказує на те, що в процесі оренди спірних квартир, вони можуть бути пошкодженні наймачами та у разі якщо за позивачем визнається права особистої приватної власності на спірні квартири, то користуватися на власний розсуд він не зможе при наявності в квартирах наймачів. Крім того, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме: заяву про забезпечення позову було розглянуто через декілька тижнів після її надходження до суду, а не в день надходження, як це передбачено законом (а.в.м. 64-65).

Сторони в судове засідання не з'явилися. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення щодо забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заявник звернувся з заявою яка не свідчить про неможливість виконання судового рішення в майбутньому, а тому вирішив частково задовольнити подану заяву про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 151 ЦПК України в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. В рамках даної справи спір виник між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який є одним із засновників ТОВ «Агрофірма «Дністровська», щодо стягнення коштів за договором позики.

Як вбачається з матеріалів справи 14 вересня 2017 року ОСОБА_2 з вернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та просив визнати на праві особистої приватної власності: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; земельну ділянку під АДРЕСА_3 Таким чином, між сторонами виник спір щодо права власності на нерухоме майно. Тому, оскільки існує реально загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, то застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на спірне майно за обставинами даної справи є необхідним, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення поданої заяви.

Щодо доводу апеляційної скарги про незаконність відмови у задоволенні забезпечення. Відхиляючи ці доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 811 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів звертає увагу, що в своїй заяві про застосування заходів забезпечення позову заявник посилається на ст. 770 ЦК України відповідно до якої у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. В іншу чергу, в своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що у разі визнання за ним права власності на спірні квартири, йому як власнику буде належати виключне право користування ними незалежно від волі інших осіб, але за наявності укладеного між відповідачем та третіми особами договору найму спірних квартир, він не зможе користуватися ними на власний розсуд, при цьому апелянт посилається на положення ст. 814 ЦК України, які встановлюють, що у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що предметом позовних вимог, є нерухоме майно, в тому числі, квартири, які, за презумпцією, встановленою законом, знаходяться в спільній сумісній власності подружжя, та щодо яких він просить визнати право приватної власності. Відтак, враховуючи юридичний статус спірних квартир - знаходження в спільній сумісній власності подружжя - будь-які дії щодо них, враховуючи і передання в оренду, повинні вчинятися за згодою подружжя до моменту, доки в судовому порядку не вирішиться доля цих квартир. Тому, будь-які правочини щодо спірного майна, які були вчинені без згоди співвласника, можуть бути визнані судом недійсними. Окремо колегія суддів зауважує, що виділені матеріали цивільної справи, які надійшли до суду апеляційної інстанції не містять, та апелянтом не було надано доказів, які б підтверджували наміри відповідача щодо передачі спірних квартир в оренду. Так само обрана позивачем позиція щодо правового режиму спірного майна - приватна власність, виключає його ж посилання на те, що після рішення суду майно змінить режим власності та він стане новим власником для якого укладений договір найму буде обов'язковим, оскільки у разі спростування презумпції спільно набутого майна, позивач підтверджує статус власника, а не набуває, а тому правочину щодо його майна слід буде оцінювати саме з позиції вчинення дій неуправомоченою особою, чиї дії не є обов'язковим для нього.

Щодо посилань апелянта на порушення порядку розгляду поданої заяви в частині строку, то оскільки судом першої інстанції правильно було вирішено подану заяву, вказане порушення, яке не потягло та не могло обумовити негативних наслідків, виходячи з обраного позивачем обгрунтування заяви, не є підставою для скасування прийнятого процесуального рішення.

Таким чином, враховуючи наведене, зважаючи на доводи апеляційної скарги, докази, які містяться у виділених матеріалах цивільної справи, оскільки судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали були дотримані норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року - без змін на підставі ст. 375 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови виготовлено 23 лютого 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

23.02.2018 року м. Одеса