Постанова

іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 2-1519/10

провадження № 61-4641 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Староміського районного суду міста Вінниці від 7 жовтня 2010 року у складі судді Нечипорук Л. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року у складі суддів: Жданкіна В. В., Ковальчука О. В., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Універсал Банк» посилалося на те, що 8 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 589 та додаткову угоду до нього № BL 589-KL/1 (далі - Кредитний договір), згідно з якими ОСОБА_1 відкрито кредитну лінію в сумі 35 тис. доларів США зі строком повернення до 31 жовтня 2008 року та сплатою 22,5 % річних. Банк виконав свої зобов'язання з надання кредиту. Однак відповідач несвоєчасно вносила кошти на погашення кредиту. Станом на 26 липня 2010 року заборгованість за Кредитним договором становила 354 662 грн 82 коп., що еквівалентно 44 916,77 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 253 098 грн 15 коп., що еквівалентно 32 053,97 доларів США; заборгованість за відсотками - 75 277 грн 94 коп., що еквівалентно 9 533,68 доларів США; заборгованість за підвищеними відсотками - 26 286 грн 73 коп., що еквівалентно 3329,12 доларів США. Враховуючи викладене, банк просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також - понесені судові витрати і витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

Заочним рішенням Староміського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2010 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 354 662 грн 82 коп., з яких: заборгованість за кредитом - у розмірі 253 098 грн 15 коп.; заборгованість за відсотками - у розмірі 75 277 грн 94 коп., заборгованість за підвищеними відсотками - у розмірі 26 286 грн 73 коп., а також понесені судові витрати на сплату судового збору - у розмірі 1 700 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення - в розмірі 120 грн .

Задовольняючи позов ПАТ «Універсал Банк», суд першої інстанції дійшов висновку, що банк взяті на себе зобов'язання виконав, перерахувавши відповідачу грошові кошти у сумі 35 тис. доларів США, про що свідчить заява на видачу готівки. Відповідач у порушення умов договору своєчасно не вносила плату за користування кредитом та нараховані проценти, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 354 662 грн 82 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, а заочне рішення Староміського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2010 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на заочне рішення Староміського районного суду міста Вінниці від 7 жовтня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив їх скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, судові рішення ухвалені при недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суди вважали встановленими. Суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності відповідача, позбавив його можливості надати докази та захистити себе від неправомірних вимог банку. Під час розгляду справи банк мав більш сприятливе становище щодо представлення своєї позиції порівняно з відповідачем, так як його представник був присутній при винесенні заочного рішення. Апеляційний суд, переглядаючи рішення, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи. Сума вимог банку не відповідає дійсності, оскільки є завищеною. Поданий банком розрахунок не містить підпису головного бухгалтера та посилання на бухгалтерські документи первинного обліку. Суди не зазначили в судових рішеннях жодного розрахунку, не навели обставин та доказів, з яких вони виходили при визначенні розміру заборгованості, не перевірили факт видачі кредиту і права відповідача на його отримання. Судами не взято до уваги, що грошові кошти надавалися для споживчих потреб, тому до спірних правовідносин слід застосувати Закон України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 січня 2018 року справу № 2-1519/10 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 8 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL 589 та додаткову угоду до нього № BL 589/КL, за умовами яких банк відкрив відповідачу кредитну лінію з лімітом у сумі 35 тис. доларів США на строк до 31 жовтня 2008 року. За використання кредитних коштів у межах ліміту кредитної лінії та строку кредитування встановлено процентну ставку в розмірі 22,5 % річних, понад строк, встановлений Генеральним договором та/або індивідуальною угодою, - в розмірі 25 % річних.

Умовами Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у терміни відповідно до умов даного договору, а також виконати інші умови згідно з договором. Сплата позичальником коштів по кредиту здійснюється другого робочого дня кожного поточного місяця в сумі мінімального платежу, що становить 3 % від сукупної суми заборгованості, але у будь-якому випадку не менше суми процентів за попередній період щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця. Позичальник щомісячно сплачує банку за кожний місяць користування кредитом комісію в розмірі 1% від суми кредиту. У разі порушення строків погашення кредиту встановлюється відсоткова ставка 25 % річних, тобто підвищена відсоткова ставка.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 354 662 грн 82 коп., яка згідно з наданим розрахунком складається з: заборгованості за кредитом - у розмірі 253 098 грн 15 коп.; заборгованості за відсотками - у розмірі 75 277 грн 94 коп. та заборгованості за підвищеними відсотками - у розмірі 26 286 грн 73 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 26 липня 2010 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що банк належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, а ОСОБА_1 порушила умови цього договору і вимоги закону щодо своєчасного та повного погашення заборгованості за кредитом.

З такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 213 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 24 Рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 Рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Крім цього, ЄСПЛ у справі «Стрижак проти України» констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано ЄСПЛ як порушення частини першої статті 6 Конвенції з огляду на відмову повідомити заявника про дату та час слухання у цій справі (пункти 39-41 рішення).

Право на публічний розгляд справи позбавлене сенсу, якщо сторона, яка бере участь у справі, не повідомляється про судовий розгляд з таким розрахунком, щоб особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд у тому випадку, якщо особа вирішить скористатися своїм правом, передбаченим національним законодавством (пункт 21 у Рішенні ЄСПЛ у справі «Яковлєв проти Російської Федерації»).

Згідно з частинами першою та третьою статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі (частини четверта і п'ята статті 74 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частин першої та другої статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручили, повертається до суду.

Судом першої інстанції у справі було проведено два судових засідання - 24 вересня 2010 року та 7 жовтня 2010 року, - про жодне з яких відповідач не повідомлявся, однак в останньому судовому засіданні всупереч вимогам статей 169, 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення, яким задовольнив позов.

В ухвалі Вінницького міського суду від 23 березня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного, зазначено, що про день. Час та місце розгляду справи ОСОБА_1 повідомлялася вчасно та належним чином. Однак це не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи відсутні не лише докази вручення відповідачу судових повісток, а й взагалі будь-які відомості про надіслання їй судом повідомлень.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень, передбачено, що суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості свої вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Вказані вимоги закону суд не виконав.

Таким чином, судом першої інстанції було порушено право відповідача на інформацію про розгляд її справи та на участь у судовому засіданні, що позбавило її можливості надати пояснення, висловити заперечення проти позову та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для правильного вирішення спору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не лише не виправив допущене місцевим судом порушення права відповідача на справедливий суд, а й сам допустив ряд суттєвих порушень норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V цього Кодексу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася, зокрема на неправильність проведених банком розрахунків її заборгованості за кредитним договором і подала клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи, в якому навела свої детальні розрахунки.

Однак апеляційний суд всупереч вимогам наведених норм процесуального права, знаючи про неможливість подання відповідачем доказів у суді першої інстанції, вказаних розрахунків не дослідив, не спростував їх і взагалі не дав їм ніякої оцінки.

Більше того, відмовивши ухвалою від 15 червня 2015 року в задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи, апеляційний суд всупереч вимогам статті 210 ЦПК України не навів мотивів такої відмови, обмежившись лише нічим не обґрунтованим посиланням на безпідставність клопотання.

Відповідно до підпунктів першого, другого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

При розгляді справи апеляційний суд в порушення вимог статей 10, 60, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, а обмежився лише висновком про неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, не давши відповідь на доводи та аргументи сторони відповідача, які безпосередньо стосувалися підстав і предмета заявленого до неї позову, суди порушили її право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею шостою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, вирішити заявлені клопотання з наведеннях відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Староміського районного суду міста Вінниці від 7 жовтня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак