У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

боржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві подання державного виконавця Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, боржник ОСОБА_1, стягувач Держава в особі Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві звернувся до суду із поданням про надання дозволу на примусову реалізації арештованого майна боржника ОСОБА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.07.2009 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 14194825 з виконання виконавчого листа № 1-912, виданого 03.07.2009 року Деснянським районним судом м. Києва, про конфіскацію всього майна, що належить ОСОБА_1 на користь держави. Згідно листа БТІ у м. Києві № 36057 (И-2012) від 02.10.2012 року за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. 15.11.2011 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 26.01.2012 року державним виконавцем описано майно, про що складено Акт опису та арешту майна боржника, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Іншого зареєстрованого майна боржник не має. Згідно довідки-форми 3, наданої на запит державного виконавця, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_2, 2010 року народження. Відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2831/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно надати - копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. 22.09.2017 року державний виконавець звернувся до уповноваженого органу опіки та піклування - Службу у справах дітей Дніпровської у м. Києві районної адміністрації із заявою про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 04.10.2017 року до Відділу ДВС надійшов лист № від 03.10.2017 року про відмову Служби у справах дітей в наданні доступу на примусову реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 На підставі викладеного, держаний виконавець звертається до суду з поданням, в якому просить надати дозвіл примусову реалізацію арештованого майна боржника, а саме: 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності засудженому ОСОБА_1, 1988 року народження, в порядку виконання виконавчого листа № 1-912, виданого 03.07.2009 року Деснянським районним судом м. Києва.

Держаний виконавець у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності державного виконавця, за наявних у справі матеріалів.

Боржник ОСОБА_1 у судовому засіданні питання реалізації майна поклав на розсуд суду.

Представник стягувача - ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши боржника, вивчивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на об'єктивному розгляді справи, керуючись законом, суд приходить до висновку, що подання державного виконавця не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, 31.07.2009 року державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Говоровим П.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 14194825 з виконання виконавчого листа № 1-912, виданого 03.07.2009 року Деснянським районним судом м. Києва, про конфіскацію майна, що належить ОСОБА_1 на користь держави.

Згідно листа БТІ у м. Києві № 36057 (И-2012) від 02.10.2012 року за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме 1/3 частина квартири АДРЕСА_1.

15.11.2011 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

26.01.2012 року державним виконавцем описано майно, про що складено Акт опису та арешту майна боржника, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Іншого зареєстрованого майна боржник не має.

Згідно довідки-форми 3 № 8 від 12.02.2014 року, наданої на запит державного виконавця, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_2, 2010 року народження.

Державний виконавець в поданні зазначає, що відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2831/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно надати - копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

22.09.2017 року державний виконавець звернувся до уповноваженого органу опіки та піклування - Службу у справах дітей Дніпровської у м. Києві районної адміністрації із заявою про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1

04.10.2017 року до Відділу ДВС надійшов лист № від 03.10.2017 року про відмову Служби у справах дітей в наданні доступу на примусову реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1

Згідно з ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частиною 3 статті 435 ЦПК України Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч .1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин) встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 62 Закону реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2831/5 заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами (в електронній або паперовий формі):

- копія виконавчого документа, а в разі наявності зведеного виконавчого провадження - довідка виконавця щодо загальної кількості виконавчих документів та суми, що підлягає стягненню за ними;

- копія постанови про опис та арешт майна боржника, а у разі якщо опис та арешт майна проводили до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» - копія акта опису та арешту майна боржника;

- копії документів, що підтверджують вартість (оцінку) майна (повідомлення сторін про визначення вартості майна, акт виконавця про визначення вартості майна або звіт суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання про оцінку майна, строк чинності якого відповідає вимогам частини шостої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»);

- у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду;

- копії документів, що підтверджують наявність (відсутність) чинних обтяжень майна.

Разом з тим, згідно з п. 28 розділу VІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 N 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за N 489/20802, У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону.

Відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

В той же час суд вважає, що Службою у справах дітей Дніпровської у м. Києві районної адміністрації правомірно було відмовлено державному виконавцю в наданні дозволу на реалізацію майна боржника, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частинами 1, 2 статті 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв'язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Враховуючи вищевикладене та те, що боржнику ОСОБА_1 належить на праві власності 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1, а за вказаною адресою окрім боржника зареєстровані та проживають ще дві повнолітні особи та малолітня дитина, суд приходить до висновку, що дозвіл на примусову реалізацію вищевказаної частини квартири призведе до порушення здорового та нормального зростання малолітньої дитини. Крім того, примусова реалізація 1/3 квартири може призвести до погіршення рівню життя, достатнього для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини, що є неприпустимим з огляду на дотримання прав дитини, які їй гарантуються державою та міжнародним співтовариством.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що подання державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Київ не підлягає задоволенню, оскільки при реалізації майна боржника - 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1, буде порушено права малолітньої дитини, яка зареєстрована та проживає у відповідній квартирі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 435 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: