АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2017/18 Справа № 199/3645/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 05 листопада 1999 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають трьох дітей. На даний час шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, та вирішується питання щодо розірвання шлюбу. В період шлюбу за спільні кошти, сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1. 17 жовтня 2014 року за договором міни квартири на 58/100 частини житлового будинку подружжя придбало 58/100 частини житлового будинку, розташованого по вул. Лозовій, 54 в м. Дніпрі. Позивачу на його звернення про поділ спільного майна за нотаріальним договором, відповідачем було відмовлено, у звязку із чим він звернувся із позовом до суду про поділ спільної сумісної власності.

У звязку з чим, ОСОБА_3 просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя 58/100 частини житлового будинку №54 по вул. Лозовій в м. Дніпрі та визнати за ним право власності на 29/100 частин вказаного житлового будинку.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено:

- визнано 58/100 частин будинку №54 по вул. Лозовій в м. Дніпрі спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

- поділено спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2: визнано за ОСОБА_3 право власності на 29/100 частин будинку №54 по вул. Лозовій в м. Дніпрі, який в цілому складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 111,1 кв.м., житловою площею 73,1 кв.м., сараю літ. Г, гаражу літ. Д, вбиралень літ. Б, В, №1-5 споруд;

- залишено у власності ОСОБА_2 29/100 частин будинку №54 по вул. Лозовій в м. Дніпрі, який в цілому складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 111,1 кв.м., житловою площею 73,1 кв.м., сараю літ.Г, гаражу літ. Д, вбиралень літ.Б, В, №1-5 споруд;

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1860,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким визнати за ОСОБА_3 29/100 частин будинку №54 по вул. Лозовій в м. Дніпрі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно ч. 3 ст. 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу тільки у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 1999 року між сторонами по справі було укладено шлюб, від якого сторони мають трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми. На даний час шлюбно-сімейні відносини між сторонами фактично припинені. Під час шлюбу відповідно до договору купівлі продажу від 14 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем по справі

17 жовтня 2014 року за договором міни вищевказаної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, подружжя придбало 58/100 частини житлового будинку, розташованого по вул. Лозовій, 54 в м. Дніпрі, право власності на які зареєстровано за відповідачем по справі.

Згідно ст. 22 КпШС України (яка діяла на час придбання квартири АДРЕСА_2 подружжям у 2001 році) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 СК України, придбане під час подружнього життя за спільні кошти вищевказане рухоме та нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст. 60 ч. 1 СК України та ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 70 СК України, розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі його поділу визнаються рівними.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного кодексу України, враховував надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав вважати спірну нерухомість спільно набутим майном подружжя, і як наслідок, дійшов висновку про можливість його поділу та визнання за позивачем 29/100 частини будинку №54 по вул. Лозовій в м. Дніпрі.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, на неповне зясування всіх обставин справи, які мають значення для її вирішення та ухвалення обґрунтованого рішення.

Зокрема, апелянт не погоджується із таким поділом майна та посилається на те, що спірна нерухомість була придбана за її особисті кошти, отримані від продажу квартири №103 в будинку №104 по Донецькому Шосе в м. Дніпрі.

Однак, колегія суддів відхиляє такий довід апелянта, оскільки останньою не було надано належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 була до цього набута нею за особисті кошти.

Крім того, при укладанні договору міни спірного майна нотаріусу було надано нотаріально посвідчену заяву про те, що квартира АДРЕСА_3 є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Будь яких зауважень з цього приводу відповідач нотаріусу не подавала.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_6