Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 144/1292/15-ц

провадження № 61-2502св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - приватне підприємство «ЗІС»,

представник відповідача - Притула Василь Леонідович, Маринич Анастасія Василівна, ІвановВіктор Миколайович,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «ЗІС» на рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Стеблюк Л. П., Якименко М. М., Колоса С. С. від 30 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПП «ЗІС», третя особа - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області, про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відповідним державним актом. У січні 2015 року їй стало відомо, що існує договір оренди землі, укладений нібито між нею та ПП «ЗІС», згідно з умовами якого відповідач має право користування земельною ділянкою строком на 10 років.

Ураховуючи те, що вказаний договір вона не підписувала, нікого не уповноважувала це зробити, то позивач просить визнати зазначений договір оренди землі недійсним.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області в складі судді Германа О. С. від 29 квітня 2016 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на те, що відсутнє волевиявлення позивача ОСОБА_2 на укладання оспорюваного договору оренди землі, яка перебуває в її власності, але відповідно до частини першої статті 261 ЦК України моментом початку перебігу строку позовної давності є 22 березня 2012 року, тому 22 вересня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом після спливу позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійним договір оренди землі від 21 квітня 2006 року № 389, зареєстрований Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» від 9 серпня 2006 року.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що отримання орендної плату позивачем, що на думку відповідача є доказом факту підписання (укладення) ним спірного договору, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки сам по собі факт отримання орендної плати не свідчить про те, що договір орендодавцем був підписаний. Фактичне користування орендарем земельною ділянкою позивача й відповідне отримання прибутку зі спірної земельної ділянки є підставою для оплати власнику земельної ділянки плати за користування цією землею.

У червні 2016 року ПП «ЗІС» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в написаних власноручно ОСОБА_2 22 березня 2012 року заяві та розписці про отримання наперед орендної плати за 2012-2014 роки, позивач указала, що отримує орендну плату на підставі оспорюваного договору оренди землі від 21 квітня 2006 року № 389. Позивач також неодноразово зверталась до відповідача за довідкою про розмір отримуваної нею орендної плати. Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_2 визнала, що про існування оспорюваного договору вона дізналася давно, а не в 2015 році.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право власності на землю. 21 квітня 2006 року позивач та ПП «ЗІС» уклали договір оренди землі № 389, предметом якого була вказана земельна ділянка строком на 10 років. 9 серпня 2006 року цей договір було зареєстровано в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

7 травня 2010 року до зазначеного договору було внесено зміни в частині строку дії договору - змінено строк дії договору до 2025 року та розмір орендної плати. 12 травня 2010 року ці зміни були зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

22 березня 2012 року позивач написала заяву та розписку, згідно з якими вона отримала орендну плату за 2012-2014 роки за оренду земельної ділянки згідно з договором оренди землі від 21 квітня 2006 року № 389, зареєстрованим 9 серпня 2006 року Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 25 січня 2016 року, проведеної Київським міським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 21 квітня 2006 року № 389, укладеному між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС», виконаний ймовірно не позивачем, а іншою особою. Ознак навмисно зміненого почерку в підписі від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» в оспорюваному договорі оренди землі не виявлено. Представник відповідача визнав факт, що ОСОБА_2 не підписувала оспорюваний договір.

Відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 27-29).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, що була чинна на час укладення оспорюваного правочину) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 цього Закону).

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судами під час розгляду справи встановлено, що оспорюваний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином, зазначений договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_2, а тому суди дійшли правильного висновку про недійсність зазначеного договору землі на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий же висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17.

З огляду на наведене оскільки суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не звернув увагу на те, що відповідач надав до суду першої інстанції належні та допустимі докази звернення позивача до суду після спливу позовної давності, то дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Натомість суд першої інстанції, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення в справі.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну приватного підприємства «ЗІС» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року скасувати, рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк