Справа № 361/1050/17 Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/555/18 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 52 20.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.

за участю секретаря Марченка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального закладу Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про визнання дій незаконними, зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до комунального закладу Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та з урахування уточнених позовних вимог, просив суд визнати: незаконними дії відповідача щодо його безпідставного його звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; зобов'язати відповідача протягом 3-ох календарних днів, з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до його трудової книжки про його звільнення з посади заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення з 18 січня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу за звільнення з вини роботодавця в сумі 16 826, 06 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн., що в сумі становить 21 826,06 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він працював на посаді заступника головного лікаря з медичного обслуговування у комунальному закладі Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» .

Як працівнику охорони здоров'я йому необхідно підвищувати кваліфікацію та підтверджувати знання. З цією метою він підготував всі необхідні документи, отримав на кафедрі менеджменту охорони здоров'я Інституту після дипломної освіти НМУ ім. О.О. Богомольця путівку для проходження передатестаційного циклу за фахом « Організація і управління охороною здоров'я » та 03 січня 2017 року подав заяву головному лікарю про його відрядження на курси.

Відповіді на заяву він не отримав, однак в усному порядку його було повідомлено про те, що на курси його не відпустять з невідомих причин.

Вважає, що таким чином, йому дали зрозуміти, що у нього немає можливості працювати на займаній посаді, після чого він написав заяву про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38КЗпП України, а саме за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору.

Надалі, 18 січня 2017 року інспектор відділу кадрів ОСОБА_3 видала йому трудову книжку із записом про звільнення за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України.

Після звільнення на його поштову адресу від роботодавця направлено листи з проханням надати пояснення щодо відсутності на робочому місці, а згодом лист з копією наказу про звільнення відповідно до п. 4 ст. 41 КЗпП України.

Враховуючи викладене, вважає, що своїми діями відповідач грубо порушив трудове законодавства України, а його звільнення відповідно до п. 4 ст. 41 КЗпП України є незаконним та суперечить дійсним обставинам справи.

Крім того, вважає, що своїми незаконними діями відповідач завдав йому моральну шкоду, яка полягає у спричиненому тяжкому психологічному шоці, переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій відповідача, психологічному розчаруванні, на підставі яких у нього почали виникати сімейні сварки, а його психологічний стрес, сімейні сварки, значно впливають на моральний стан його неповнолітніх дітей. Відшкодування моральної шкоди оцінює у розмірі 5000 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вважає, що судом при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, які мають суттєве значення для розгляду справи, а саме судом помилково розцінено отримання спеціалізації з «Організації і управління охороною здоров'я» як підвищенням кваліфікації за даною спеціалізацією.

Не взято до уваги, факт наявності двох наказів про його звільнення за різними підставами, а саме ст. 38 та ст. 41 КЗпП України. Вважає, що таким чином, відповідач ввів суд в оману щодо формулювання його звільнення, а сам апелянт був обмежений у способі захисту своїх прав, шляхом оскарження наказу про звільнення.

Також, судом при вирішенні спору не враховано п. 10 наказу Міністерства охорони здоров'я України від 19 грудня 1997 року № 359 «Про подальше удосконалення атестації лікарів » відповідно до якого атестація на присвоєння (підтвердженя) або підвищення кваліфікаційної категорії проводиться за бажанням лікаря.

Відповідач у справі відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції у строки визначені судом не подав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді заступника головного лікаря з медичного обслуговування у Комунальному закладі Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико - санітарної допомоги», що підтверджується відповідним записом у його трудовій книжці ( а.с. 9-10).

Згідно клопотання КЗБРР «Броварського районного центру первинної медико-санітарної допомоги» від 14 листопада 2016 року №1132, за підписом т.в.о. головного лікаря ОСОБА_2, він звернувся до завідувача кафедри менеджменту охорони здоров'я, доктора медичних наук, професора Парія В.Д., з проханням надати йому, як заступнику головного лікаря з медичного обслуговування населення, путівку на проходження ПАЦ «Організація і управління охороною здоров'я», що проходитимуть з 10 січня 2017 року на кафедрі «Менеджмент охорони здоров'я НМУ ім. О.О. Богомольця Інститут післядипломної освіти» (а.с. 11).

Інститутом післядипломної освіти Національного медичного університету імені О.О. Богомольця надана путівка №12 для направлення на ПАЦ «Організація і управління охороною здоров'я» ОСОБА_2 (а.с.12).

У подальшому, ОСОБА_2 03 січня 2017 року звернувся до головного лікаря Броварського РЦПМСД Дементьєвої І.А. із заявою у якій викладено прохання відрядити його на курси ПАЦ з 10 січня 2017 року та службовою запискою від 04 січня 2017 року з проханням розглянути його заяву від 03 січня 2017 року ( а.с. 13,14).

Згідно заяви від 04 січня 2017 року ОСОБА_2 просить звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 18 січня 2017 року у зв'язку з порушенням права на підвищення кваліфікації (перепідготовки) відповідно до Законів України «Про вищу освіту», «Про охорону здоров'я» та інших нормативно-правових документів, що регулюють дане питання. (а.с. 59).

Також, ОСОБА_2 17 січня 2017 року за вх. № 69 звертався до головного лікаря Дементьєвої І.А. з проханням проконтролювати відповідність наказу про звільнення до чинного законодавства за ч. 3 ст. 38, ст. 44 КЗпП України (а.с. 15).

Згідно запису № 17 трудової книжки ОСОБА_2 НОМЕР_1 його звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України 18 січня 2017 року, відповідно до наказу № 24 від 18 січня 2017 року (а.с.49-50).

Крім того, до матеріалів справи додані листи головного лікаря Дементьєвої І.А. від 25, 26, 27 січня 2017 року, де позивача просять надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці з 19 по 27 січня 2017 року. Зазначені листи були направлені на адресу позивача. (а.с. 16-18).

Також, позивачем отриманий поштою наказ головного лікаря Дементьєвої І.А. від 30 січня 2017 року №32-к про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 20).

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції мотивував свій висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, тим що вони є безпідставними та недоведеними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звільнено із посади заступника головного лікаря з медичного обслуговування населення КЗ БРР «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» відповідно до поданої ним заяви 04 січня 2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записом у його трудовій книжці (а.с.49-50).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 не оскаржував наказу №24к від 18 січня 2017 про його звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Разом з тим, однією з позовних вимог ОСОБА_2 до КЗ БРР «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» було визнання незаконними дій відповідача щодо його безпідставного звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Однак, матеріали справи містять копію наказу КЗ БРР «Броварський РЦ ПМСД» від 30 січня 2017 року №32-к про звільнення ОСОБА_2 відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.20).

Змінюючи свої позовні вимоги 10 жовтня 2017 року ОСОБА_2 не змінив первинну позовну вимогу щодо визнання незаконними дій відповідача щодо його безпідставного звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та не оскаржував його звільнення за ст. 38 КЗпП України (а.с.81).

Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо звільнення позивача за п.4 ч.1 ст. 41 КЗпП України є безпідставними, оскільки наказ про його звільнення за вказаною нормою КЗпП України роботодавцем не видавався.

Крім того, направлення ОСОБА_2 головним лікарем Дементьєвою І.А. листів про надання письмових пояснень щодо відсутності його на роботі, копії наказу про звільнення від 30 січня 2017 року №32-к не впливають на підстави його звільнення із посади КЗ БРР «Броварський РЦ ПМСД» за власним бажанням відповідно до наказу від 18 січня 2017 року №24-к.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України встановлено обов'язок роботодавця виплачувати вихідну допомогу внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2, також, посилався на те, що відповідач відмовляючи йому у відрядженні на проходження ПАЦ, порушив умови колективного договору, ст. 10 Закону України «Про вищу освіту», ст. 77 Закону України «Про основи законодавства України охорону здоров'я», а тому на його користь необхідно стягнути вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі 16 826,06 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку передбаченою ст. 44 КЗпП України, місцевий суд обґрунтовано мотивував свій висновок тим, що позивач не оспоривши наказ №24 к від 18 січня 2017 року погодився із підставами звільнення саме за ст. 38 КЗпП України, тому відповідно у роботодавця відсутній обов'язок сплачувати вказані кошти.

Також, ОСОБА_2 не доведено порушення його законних прав відповідачем, які призвели до моральних страждань.

Оскільки, судом першої інстанції не встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, які змусили позивача звільнитись за власним бажанням, а також не встановлено обставин звільнення позивача за прогул, тому, також відсутні і підстави для стягнення на його користь моральної шкоди у зв'язку з неправомірними діями відповідача.

Доводи апелянта щодо невірного застосування судом норм матеріального права не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були враховані всі наявні фактичні обставини даної справи.

Суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 274, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв