Справа № 418/726/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2018 року Міловський районний суд Луганської області

у складі: головуючого-судді: Гуцола М.П.

секретаря с/з: Гурської Д.М

за участі: позивача ОСОБА_2;

представника позивача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

представника третьої особи: ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Мілове цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - органи опіки і піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Міловського районного суду Луганської області із позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову позивач послалась на те, що у неї з відповідачем є спільна донька ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючи з 2010 року відповідач не піклується про доньку та ухиляється від виконання обов'язків по вихованню дитини. Зокрема, позивач зазначає, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, ніколи не цікавиться станом її здоров'я, не вітає її з днем народження та не дарує подарунки, не створює умов для отримання дитиною освіти, жодного разу не пропонував відвести дитину на оздоровлення, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. З початку свого життя ОСОБА_7 вважає своїм батьком ОСОБА_8 з яким позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі.

08.11.2017 року відповідачем до суду подані заперечення проти позову, у яких останній просить у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити за необґрунтованістю.

У судовому засіданні позивач та її представник просили суду задовольнити позов та позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_7.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову пославшись на його необґрунтованість.

Представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін у справі, пояснення інших учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставни справи, перевіривши їх наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, суд приходить до наступного.

Як встановлено судовим розглядом та не заперечувалось сторонами у справі у позивача та відповідача є спільна донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане повторно 10.03.2017 року Серія НОМЕР_1.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 03.06.2010 року визнано ОСОБА_4 батьком ОСОБА_7. Стягнуто з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_9 у розмірі 1/4 частки від заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 17.12.2015 року задоволено позов ОСОБА_4. Визнано протиправними дії ОСОБА_2 щодо отримання у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Міловського районного управління юстиції в Луганської області свідоцтва про народження з позначкою «повторно» серії НОМЕР_3 від 15 вересня 2015 року в якому прізвище їхньої з ОСОБА_4 дочки ОСОБА_10 вказано ОСОБА_4, по батькові ОСОБА_11 а батьком записаний ОСОБА_8. Відновлено становище яке існувало до цього порушення та скасовано свідоцтво про народження ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 з позначкою «повторно» серії НОМЕР_2 від 15 вересня 2015 року.

Постановою старшого державного виконавця ОСОБА_15 від 28.01.2016 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-115 від 03.06.2010 року.

Згідно наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.12.2017 року складає 500 грн. Із розрахунку слідує, що відповідач сплачував аліменти у квітні 2016 року в сумі 2235,69 грн., листопаді 2016 року в сумі 3572,5 грн., лютому 2017 року в сумі 2750 грн., вересні 2017 року в сумі 6593,5 грн., листопаді 2017 року в сумі 2200 грн.

У судовому засіданні відповідач пояснив, що причиною несвоєчасної сплати аліментів є відсутність у нього постійних заробітків.

Судом також встановлено, що 13.03.2017 року В.о. голови Міловської районної державної адміністрації Луганської області видав розпорядження № 83, яким визначено спосіб участі батька ОСОБА_4 у вихованні доньки ОСОБА_7 та спілкування з нею два рази на тиждень по дві години на нейтральній території за попередньою домовленістю з матір'ю.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 повідомила, що між ОСОБА_4 та його донькою ОСОБА_7 неприязні стосунки. Також зазначила, що відповідач намагався встановити контакт з донькою. Не ображав її.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що зі слів ОСОБА_2 їй стало відомо, що ОСОБА_4 не піклується про свою доньку та не бере участі у її вихованні.

Свідок ОСОБА_8 повідомив суду, що між ним та відповідачем двічі виникав конфлікт у його домоволодінні де він мешкає разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_7, який виник на ґрунті неприязних стосунків. ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_4 перебував у нетверезому стані та намагався зустрітися з донькою ОСОБА_10.

В якості спеціаліста у судовому засіданні відібрані пояснення у ОСОБА_14, яка працює практикуючим психологом у Мрозівській ЗОШ І-ІІІ ступенів щодо можливості допиту в якості свідка ОСОБА_7

ОСОБА_14 повідомила суду, що не вбачає перешкод для допиту малолітньої ОСОБА_7 оскільки остання цілком розуміє ситуацію, яка склалась та може висловити свою думку стосовно питання позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно неї.

Також повідомила, що як спеціаліст вона спілкувалась з ОСОБА_4 ОСОБА_10, відносно необхідності спілкування зі своїм біологічним батьком проте, остання не виявляє такого бажання. Зазначила, що відповідач намагався встановити контакт з донькою, приходив до школи та приносив їй подарунки та солодощі, які ОСОБА_7 відмовилась взяти, але потім прийняла та роздала дітям.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_7 пояснила суду, що не вважає ОСОБА_4 своїм батьком та не хоче носити його прізвище та по батькові. Зазначила, що не бажає з ним спілкуватися та отримувати будь-які подарунки.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами суд виходить із наступного.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України).

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені в ст. 164 СК України, в тому числі у зв'язку з ухиленням від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 даної норми).

Як роз'яснено у пунктах 15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В пункті 18 згаданої постанови також роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Із системного аналізу викладених правових норм слідує, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки посилалась на те, що останній ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню доньки, взагалі з нею не спілкується, не цікавиться її життям, не відвідує доньку, не піклується про фізичний і духовний розвиток, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а вихованням дитини займається виключно вона.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, ухиляючись від виховання доньки, та наявність у цьому лише його вини. Суд враховує, що між сторонами склалися напружені, неприязні стосунки, що опосередковано вплинули на стосунки відповідача з дитиною, спілкування з якою, з урахуванням віку, можливе лише за згоди матері.

Згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновком органу опіки і піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області від 05.02.2018 року № 21 визнано недоцільним позбавляти ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_7

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дитини, ставлення відповідача до доньки, його бажання виконувати батьківські обов'язки по відношенню до дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд не вбачає безумовних підстав для позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки ОСОБА_7, тому в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід відмовити.

Суд вважає, що саме таке рішення найкращим чином відповідатиме інтересам дитини.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 77-81, 89, 90, 141, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - органи опіки і піклування Міловської районної державної адміністрації Луганської області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення набирає законної сили після спливу строку на його апеляційне оскарження.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Луганської області через Міловський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлений протягом десяти днів із дня проголошення рішення.

Суддя: Гуцол М.П.