19.02.2018 року Провадження №2/425/46/18
Справа №425/3136/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб у вигляді автомобіля,
ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, якою просить визнати право власності на транспортний засіб у вигляді автомобіля марки «ГАЗ», моделі «24», 1978 року випуску, двигун НОМЕР_5, шасі НОМЕР_6, номер кузову НОМЕР_7, державний номерний знак НОМЕР_1.
Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 19 лютого 2018 року для розгляду справи по суті особи, які беруть участь у справі, не з'явились. Представник позивача просила справу розглянути без її участі та без участі позивача, за наявними у справі доказами, проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення не заперечувала. Вказала, що правові наслідки їй відомі та зрозумілі їх роз'яснення судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.
У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 12 січня 2018 року та 19 лютого 2018 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, причини неявки ним не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а представник позивача не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання.
Позиція позивача полягала у тому, що 25 грудня 2003 року ОСОБА_2 оформив доручення, посвідчене приватним нотаріусом, яким уповноважив позивача та його дружину, керувати, або продати або подарувати належний йому автомобіль марки НОМЕР_1, модель ГАЗ 24, 1978 року випуску. Доручення було видане строком по 01 березня 2004 року. Протягом вказаного строку автомобіль проданим або подарований не був. Після закінчення строку вказаного у дорученні, ОСОБА_2 не звернувся з вимогою про повернення автомобіля, жодна фізична або юридична особа будь-яких прав на цей автомобіль не заявила. І оскільки він більше 13 років самостійно відкрито та безперервно володіє автомобілем, фактично користується і утримує за власний рахунок, просить визнати за ним прав власності на нього за набувальною давністю.
Позиція відповідача не відома, оскільки відзиву на позов, заяв, клопотань або заперечень він не подав.
А суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
Двадцять п'ятого грудня 2003 року ОСОБА_2, на підставі усного договору, видав доручення ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яким уповноважив їх керувати, подарувати або продати за ціну та на умовах по їх розсуду належний йому (згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_8 та витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортним засобів) автомобіль марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № НОМЕР_2, шасі НОМЕР_6, кузов № НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1. При цьому, доручення було видано строком по 01 березня 2004 року (а.с.8,9,41).
Згідно письмових пояснень ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1) вбачається, що він проживає разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_3 та її цивільним чоловіком - ОСОБА_1; з грудня 2003 року у його матері та її цивільного чоловіка з'явився автомобіль марки ГАХ 24, 1978 року випуску, двигун № НОМЕР_2, шасі НОМЕР_6, кузов № НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1; з того часу автомобіль знаходився у користуванні та володінні саме ОСОБА_1; автомобіль використовується ним у особистих цілях; обслуговування, ремонт, заправка автомобіля весь цей час здійснюється ОСОБА_1, який відкрито володіє автомобілем (а.с.57,58).
Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: АДРЕСА_1), з ОСОБА_1 вона проживає спільно як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюб, за адресою: АДРЕСА_1; у грудні 2003 року ОСОБА_2 видав їм доручення на автомобіль марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № НОМЕР_2, шасі НОМЕР_6, кузов № НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1; разом із дорученням, ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 автомобіль, ключі від нього, та свідоцтво про реєстрацію цього автомобіля як транспортного засобу; протягом строку доручення, відчуження автомобіля не відбулось; з моменту передачі автомобіля, він знаходився у постійному, безперервному та відкритому володінні і користуванні саме ОСОБА_1, який зберігав його з грудня 2003 року у гаражі АДРЕСА_3, з 2016 року - у гаражі АДРЕСА_4; сам автомобіль, з моменту його отримання використовується, обслуговується та ремонтується і заправляється саме ОСОБА_1; ОСОБА_2, після видачі доручення, жодної претензії чи вимоги стосовно повернення автомобіля не пред'явив (а.с.59,60-62).
З полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що у період 2010-2018 років страхувальником автомобіля марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № НОМЕР_2, шасі НОМЕР_6, кузов № НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1 був і являється ОСОБА_1 (а.с.49-56).
З відомостей візуального характеру, що містятьтся у фотокартках наданих ОСОБА_6 вбачається, що автомобіль марки ГАЗ 24, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 існує реально та зберігається в гаражі АДРЕСА_4 (а.с.63,64).
А за даними Єдиного державного реєстру МВС щодо зареєстрвоаних транспортних засобів, автомобіль марки ГАЗ 24, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_2, і в арешті чи розшуку не перебуває (а.с.41).
Таким чином, із встановлених обставин вбачається виникнення між позивачем та відповідачем цивільно-правових відносин у сфері права власності на транспортний засіб, в межах яких між ними виник спір з приводу набуття права власності на транспортний засіб останнім, у зв`язку із добросовісним заволодінням цієї речі та відкритого і безперервного володіння нею протягом певного періоду в часі.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи з наступних мотивів:
Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном.
З огляду на положення частини другої статті 181 Цивільного кодексу України, та статті 1 і частини шостої статті 19 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобіль, як транспортний засіб, слід розглядати як рухому річ (майно), право власності на інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення, не підлягають окремій державній реєстрації, але державній реєстрації підлягає сам транспортний засіб.
Системне тлумачення положень пунктів 3,6-8,16 "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року, дає підстави стверджувати, що державна реєстрація транспортного засобу завжди здійснювалась тільки на ім`я власника (або власників, якщо їх кілька) транспортного засобу, про що видається відповідне свідоцтво про державну реєстрацію, а відомості про самого власника вносяться до Єдиного державного реєстру МВС.
При цьому, з огляду на положення пункту 7 вказаного порядку, якщо власник транспортного засобу змінився - то він зобов'язаний зареєструвати такий транспортний засіб знову, але за собою.
Таким чином, дані Єдиного державного реєстру МВС щодо власника зареєстрованого транспортного засобу вважаються достовірними, якщо не буде доведено іншого.
Судом встановлено, що і на момент видання доручення на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_3, і на момент розгляд справи судом (за даними Єдиного державного реєстру МВС України) ОСОБА_2 дійсно належав автомобіль марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 (а.с.8,9,15,41).
Тому оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б спростовували, що вказані фактичні дані реєстру є достовірними, суд констатує, що на момент видачі доручення, йому належало право власності на зазначений автомобіль. Перехід або реєстрація зазначеного права приватної власності на інших осіб, за даними територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру в Луганській області МВС України, не відбулось (а.с.41).
Але як вже вказувалось вище, дані Єдиного державного реєстру МВС щодо власника зареєстрованого транспортного засобу слід вважати достовірними, якщо не буде доведено іншого, а тут суд виходить з такого.
На час отримання позивачем на підставі доручення власника на вчинення певних юридичних дій транспортного засобу, діяв Цивільний кодекс Української РСР, який положеннями частини 2 статті 4 цього кодексу встановлював, що цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
А положення частини 1 і 2 статті 41 вказаного кодексу, визначали, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків; угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). А частина 1 статті 47 цього кодексу, передбачала, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.
При цьому, частиною 1 статті 64 Цивільного кодексу Української РСР передбачалось, що довіреність або доручення це письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Сьогодні ж, положення частин 1 і 3 статті 237 та частини 1 статті 244 ЦК України передбачають прямо, що представництво - це правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства; представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю.
Тож з огляду на викладене, та встановлені судом обставини, суд не має жодних сумнівів у тому, що 25 грудня 2003 року, ОСОБА_2 видав доручення ОСОБА_7 та ОСОБА_3, на підставі усної угоди щодо його представництва, яка на момент її укладення не була передбачена законом, але йому не суперечила і відносилась до так званих непоіменованих угод.
І на підтвердження вчинення такої угоди, для вчинення правочинів від його імені перед третіми особами, ОСОБА_5 і видав доручення, яке обмежувалось строком дії угоди щодо його представництва, зокрема до 01 березня 2004 року, та передав у володіння ОСОБА_6 автомобіля марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № НОМЕР_2, шасі НОМЕР_6, кузов № НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1.
Згідно з положеннями частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю (якщо це рухоме майно) через п'ять років з часу спливу позовної давності.
Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а вимога про поверненння автомобіля до спеціальної позовної давності, не відноситься.
Отже, якщо особа заволоділа рухомим майном на підставі договору з власником, який після закінчення його строку, вимоги про повернення майна не пред`явив, то така особа набуває право власності на це майно через п`ять років з часу спливу трьох років після закінчення строку договору.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 заволодів автомобілем (марки ГАЗ моделі 24, 1978 року випуску, двигун № НОМЕР_2, шасі НОМЕР_6, кузов (VIN) НОМЕР_9, державний номерний знак НОМЕР_1), що належав на праві власності ОСОБА_2, на підставі договору (угода щодо представництва перед третіми особами, на підтвердження якої було видано доручення), тобто добросовісно; строк договору (угоди), на підставі якого він ним заволодів, закінчився 01 березня 2004 року; дані про те, що протягом строку давності, тобто у період з 01 березня 2004 року по 01 березня 2007 року, ОСОБА_5 пред`явив вимогу до ОСОБА_6 про повернення автомобіля, відсутні; п`ять років з часу спливу позовної давності пройшли 01 березня 2012 року; ОСОБА_6 продовжує відкрито і безперервно володіти автомобілем, починаючи з 25 грудня 2003 року;
З огляду на це, ОСОБА_1 дійсно набув право власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю, і тому його позов слід задовольнити.
Отже, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,76-113,128-132,133-142,174-183,217-248,258,259,263-265,268,273,280-289,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб у вигляді автомобіля, задовольнити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повне судове рішення складено 01 березня 2018 року.
Суддя - Д.С. Коваленко