Постанова
Іменем України

12 лютого 2018 року
м. Київ

справа № 630/115/16-ц

провадження № 61-4852 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

Харківський міський центр зайнятості,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 травня 2016 року у складі головуючого судді Малихіна О. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2016 року у складі суддів: Бездітка В. М., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 ), Харківського міського центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він працював слюсарем-електриком по ремонту вантажно-підйомного устаткування у ФОП ОСОБА_2 на підставі трудового договору з 1 квітня 2014 року по 7 липня 2015 року. З 9 липня 2015 року його було призвано на військову службу за мобілізацією, яку він продовжує і на даний час. 7 липня 2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом на військову службу, та вказаний договір було знято з реєстрації в Харківському міському центрі зайнятості.

Позивач вважає, що його було звільнено з порушенням діючого законодавства, оскільки, відповідно до статті 119 КЗпП України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII, ФОП ОСОБА_2 мав забезпечити збереження його місця роботи та виплачувати йому в цей період середню заробітну плату.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив: визнати недійсним запис у трудовій книжці за № 22 від 7 липня 2015 року про звільнення, на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, шляхом внесення відповідного запису; зобов`язати Харківський міський центр зайнятості поновити реєстрацію трудового договору № 2 від 1 квітня 2014 року, укладеного між ним та ФОП ОСОБА_2 ; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 нарахувати йому середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 7 липня 2015 року по 9 березня 2016 року.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 26 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про проведення часткової мобілізації», і на нього не може поширюватися дія частин третьої та четвертої статті 119 КЗпП України, в редакції Закону № 1275-VII від 20 травня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , просив скасувати рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було враховано того, що на момент його призову на військову службу за мобілізацією на нього розповсюджувалися гарантії щодо збереження за ним місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року, оскільки на той час вже діяла редакція частини четвертої статті 119 КЗпП України, в яку внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433-VIII, якою передбачено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 січня 2018 року вказана справа разом із матеріалами касаційного провадження передана до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 1 квітня 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений безстроковий трудовий договір, який був зареєстрований у Харківському міському центрі зайнятості.

7 липня 2015 року вказаний трудовий договір був розірваний, на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з призивом ОСОБА_1 , на військову службу та договір було знято з реєстрації у Харківському міському центрі зайнятості.

На підставі запису про зняття з реєстрації трудового договору відповідачем ФОП ОСОБА_2 були внесені записи до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення його з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно із довідкою, виданою Харківським об`єднаним районним військовим комісаріатом від 10 липня 2015 року № 4360, ОСОБА_1 було призвано на військову службу за мобілізацією 9 липня 2015 року відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про проведення часткової мобілізації», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року № 1169-VII.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у редакції чинній на момент звільнення позивача, підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 КЗпП України.

Згідно із частиною третьою статті 119 КЗпП України, у редакції чинній на момент звільнення позивача, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 119 КЗпП України, у редакції чинній на момент звільнення позивача, передбачено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Законом України «Про внесення змін до статті 119 КЗпП України щодо працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 12 листопада 2015 року № 801-VIII були внесені зміни до частин третьої та четвертої статті 119 КЗпП України, якими визначено, що зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток за призваними під час мобілізації на військову службу працівниками, які праціювали і у фізичних осіб-підприємців.

Вказані зміни набули чинності 6 грудня 2015 року.

Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Отже, норми частин третьої та четвертої статті 119 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до статті 119 КЗпП України щодо працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 12 листопада 2015 року № 801-VIII, якими визначено, що зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток за призваними під час мобілізації на військову службу працівниками, які працювали у фізичних осіб-підприємців, набрали чинності 6 грудня 2015 року, тобто після звільнення позивача, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що положення частин третьої та четвертої статті 119 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до статті 119 КЗпП України щодо працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 12 листопада 2015 року № 801-VIII, якими визначено, що зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток за призваними під час мобілізації на військову службу працівниками, які працювали у фізичних осіб-підприємців, набрали чинності 6 грудня 2015 року, тобто після звільнення позивача, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин, а на час звільнення позивача діяла редакція закону, яка не передбачала збереження місця роботи, посади і компенсації середнього заробітку за працівниками призваними військову службу, які працювали у фізичних осіб-підприємців.

Доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик