Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 523/19685/14-ц

провадження № 61-2366 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Малиновського О. М. від 08 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Варикаші О. Д., Станкевича В. А., Ступакова О. А., від 11 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що починаючи з 1998 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, з яким 02 жовтня 2003 року зареєстрували шлюб. Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана на ім'я ОСОБА_3 10 вересня 2003 року за 15 309 грн. Позивач зазначала, що квартиру було набуто за грошові кошти, надані її батьками, які вони отримали від продажу належного їм житлового будинку та земельної ділянки. Позивач вважала, що квартиру було придбано за рахунок спільних трудових зусиль та за рахунок спільного бюджету, а тому на підставі статей 17, 18 Закону України «Про власність» таке майно є спільною частковою власністю її та ОСОБА_3

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки квартира АДРЕСА_1є особистою приватною власністю ОСОБА_3, була придбана до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, то пред'явлені позовні вимоги щодо визнання квартири спільною сумісною власністю є недоведеними і не підлягають задоволенню. Беручи до уваги, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частини квартири є похідними від позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю, то ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки була набута у власність ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1

16 січня 2018 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана за гроші батьків ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Про джерела отримання коштів ОСОБА_3 на придбання саме спірної квартири свідчать договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 18 березня 2000 року,та договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 21 травня 2002 року.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 02 жовтня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим виконкомом Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 травня 2014 року НОМЕР_1 (а. с. 9).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна, у тому числі з квартири АДРЕСА_1.

Із заявами про прийняття спадщини у строки, визначені статтею 1270 ЦК України, звернулися ОСОБА_1- дружина померлого, та ОСОБА_2 - син померлого. Дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_8 звернулася до нотаріуса 13 листопада 2014 року із заявою, в якій відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька на користь свого рідного брата ОСОБА_2, що підтверджується спадковою справою № 28/2014 року щодо майна померлого ОСОБА_3, заведеною приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І. М. (а. с. 35)

Спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 10 вересня 2003 року № 499пр-стр178-р209 укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (а. с. 11, 12).

Судами також встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу починаючи з грудня 1998 року по час укладання шлюбу (02 жовтня 2003 року) . Разом цим, судами встановлено, що позивачкою не доведено того, що квартира АДРЕСА_1 придбана за гроші її батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями КпШС України, ЦК України в редакції 2003 року в частині застосування позовної давності, статтею 112 («Поняття спільної власності») ЦК УРСР в редакції 1963 року та Законом України «Про власність».

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої та другої статті 17 Закону України «Про власність», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, розглядаючи позови про визнання спільною власністю майно, набуте до 01 січня 2004 року особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, суди повинні виходити з того, що таке майно є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Такий висновок ґрунтується на положеннях статті 17 Закону України «Про власність», пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135 цс 13 та від 11 березня 2015 року № 6-211 цс 14.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки її було набуто у власність ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 і належних та допустимих доказів на підтвердження її придбання внаслідок спільної праці позивачки та ОСОБА_3 суду не надано.

У касаційній скарзі позивачка також не погоджується із висновками судів про пропуск нею строку позовної давності. Дане питання досліджувалося судами, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, заявив вимогу про застосування строку позовної давності.

Згідно з пунктом шостим Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Частиною третьою статті 29 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Аналогічна норма міститься у частині другій статті 72 СК України.

У статті 253 ЦК Українивизначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 264 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суди попередніх інстанції встановили, що ОСОБА_1 була присутня під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 10 вересня 2003 року. Тому позовна давність за її вимогами повинна обчислюватися з дня, наступного після посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Проте ОСОБА_1 звернулася з даним позовом лише 05 грудня 2014 року, тобто, з пропуском визначеного законом загального трирічного строку, який розпочався 11 вересня 2003 року та закінчився 11 вересня 2005 року.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що з урахуванням обставин, встановлених судом, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити саме у зв'язку з недоведеністю порушеного права.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлено згідно з вимогами процесуального закону, та узгоджуються із нормами матеріального права, які судами правильно застосовано.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк