АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/236/18 Головуючий по 1 інстанції - Демчик Р. В.
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області у складі:

Головуючого Нерушак Л.В.

Суддів Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.

за участі секретаря Овчаренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2017 року, ухваленого суддею Демчик Р.В. у залі Придніпровського районного суду м. Черкаси № 3 о 10 год. 04 хв., повний текст рішення виготовлено 17.11. 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

:

в с т а н о в и л а :

14 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

ОСОБА_3 позов обґрунтовує тим, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року його позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 40400 грн. боргу, а також 1200 грн. відсотків за прострочення погашення боргу та 400 грн. судових витрат по справі.

Вказане рішення до цього часу перебуває на примусовому виконанні у Соснівському відділі ДВС згідно виконавчого листа № 2-1475, виданого 24 жовтня 2006 року Придніпровським районним судом м. Черкаси.

Позивач зазначає, що з часу ухвалення рішення апеляційним судом Черкаської області від 23 жовтня 2006 року, відповідач по справі ОСОБА_4 свої боргові зобов'язання не виконав. ОСОБА_3 вважає, що боржник ОСОБА_4 мав значні кошти і майно достатні для своєчасного виконання судового рішення в порядку та в спосіб зазначений у Законі України «Про виконавче провадження». Однак, не дивлячись на вказане, рішення суду відповідачем в примусовому порядку до сьогодні не виконано, а сума боргу з відповідача ОСОБА_4 до сьогодні не стягнута. Наявність судового рішення, про стягнення боргу за договором позики, яке не виконане боржником ОСОБА_4, не припиняє правовідносин між сторонами у зобов'язанні, та не позбавляє позичальника права на отримання суми боргу. Тривале невиконання судового рішення ОСОБА_4 завдало йому матеріальних збитків, які полягають у наступному. Надавши ОСОБА_4 позику в сумі 8000 доларів США, яка на час розгляду справи була перерахована у гривні із розрахунку 5 грн.05 коп. за 1 долар США, та у випадку отримання відшкодування позики у гривні по більш низькому курсу, він повинен зазнати додаткових витрат для відновлення свого початкового стану, права власності на іноземну валюту.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 не виконав вказане вище рішення апеляційного суду Черкаської області, і на даний час курс долара виріс та становить за курсом НБУ 26 грн. 15 коп. за 1 долар США станом на 12 червня 2017 року, то з врахуванням зміни офіційного курсу долара США сума заборгованості за отриманою ОСОБА_4 позикою в гривневому еквіваленті на цю дату збільшилась.

Так, згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року сума боргу за позикою становила 8000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 5 грн. 05 коп. за 1 долар США станом на 5 червня 2006 року - 40400 грн.

Станом на 12 червня 2017 року еквівалент суми боргу за позикою 8000 доларів США (згідно курсу НБУ 26 грн. 15 коп. за 1 долар США становить 209200 грн.

Відповідач ОСОБА_4 частково повернув ОСОБА_3 визначену судом позику в гривнях : 4000 грн. - 6 листопада 2014 року та 4000 грн. - 18 листопада 2016 року.

Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства та перерахунку грошового зобов'язання, в зв'язку зі зміною курсу долара по відношенню до гривні, стягненню з відповідача ОСОБА_4 підлягає різниця між еквівалентами суми боргу за позикою згідно офіційних курсів НБУ гривні до долара США станом на 23 жовтня 2006 року та 12 червня 2017 року, з урахуванням часткового погашення боргу відповідачем (209200 грн. - 32400 грн.) в сумі 176800 грн.

Позивач вважає, що ОСОБА_4 за положеннями ст.536 та ч.1 ст.1048 ЦК України зобов'язаний сплатити йому проценти від суми позики за весь час користування грошовими коштами, в розмірі облікової ставки НБУ України, сума яких станом на 12 червня 2017 року складає 11 584,19 долари США., що є еквівалентом 302926 грн. 57 коп.

Позивач ОСОБА_3 посилається на ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якою визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України незалежно від сплати позикодавцеві процентів, належних йому відповідно до ч. 1ст. 1048 ЦК України. Тому ОСОБА_4 зобов'язаний сплатити ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, прочинаючи від 5 червня 2005 року - дати заяви про збільшення суми позову по цивільній справі Придніпровського районного суду м.Черкаси № 2- 1475/2006 року, вважає позивач. Станом на 12 червня 2017 року розмір таких процентів складає 2621,59 доларів США, що є еквівалентом 68554 грн. 58 коп.

Крім того, позивач вважає що йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що внаслідок невиконання ОСОБА_4 боргового зобов'язання він змушений був неодноразово звертатися до суду для відновлення свого порушеного права. Для свого захисту та повернення йому боргу він змушений був додатково прикладати зусилля, змінювати для себе звичайний спосіб свого життя. В зв'язку з протиправними діями ОСОБА_4 він зазнав душевних і як внаслідок тяжких фізичних страждань.

Наслідком протиправних дій ОСОБА_4 стало його перебування у листопаді 2006 року на стаціонарному лікуванні в інфарктному відділенні 3-і міської лікарні з діагнозом інфаркт міокарда з аневризмою. Внаслідок тяжкого захворювання серця в лютому 2007 року Черкаська МСЕК визнала його непрацездатним, інвалідом II групи довічно.

У наслідок протиправних дій ОСОБА_4 позивач отримав значне ушкодження здоров'я, що привело до погіршення його здібностей, та потребує постійного лікування, а також хірургічного втручання. Тому ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_4 повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн.

Позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 176800 грн., що складається із суми, яка обрахована як різниця встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США станом на 23 жовтня 2006 року та станом на 12 червня 2017 року, процентів в сумі 302926 грн. 57 коп., 3% річних в сумі 68554 грн. 58 коп., 100000 грн. моральної шкоди. та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. ОСОБА_3 посилається, що зазначене рішення суду є незаконним і необгрунтованим, таким що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, так як судом першої інстанції неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів і їх оцінки та неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин. Також в своїй апеляційній скарзі він вказує, що суд першої інстанції упереджено поставився до розгляду даної справи, оцінюючи надані відповідачем ОСОБА_4 розписки і висновок експертного дослідження № 1/34 від 10 листопада 2017 року, як беззаперечних, належних і допустимих доказів виконання відповідачем ОСОБА_4 рішення апеляційного суду Черкаської області. Він вважає, що дана розписка і висновок судового почеркознавчого дослідження № 1/34 є неналежними і недопустимими доказами у даній цивільній справі. ОСОБА_3 просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2017 року по цивільній справі № 711/4798/17-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 скасувати та постановити нове рішення по суті справи, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, сторін, представника відповідача, які з'явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року позов задоволено частково та стягнуто 42000 гривень боргу, яке згідно виконавчого листа виконувалося в порядку Закону України «Про виконавче провадження» і було виконане відповідачем повністю, у зв`язку з чим, виконавче провадження було закінчено, Суд дійшов висновку, що оскільки обов'язок відповідача сплатити на користь позивача кошти виник внаслідок ухваленого рішення, то до такого зобов 'язання не можна застосувати положення ч.2 ст. 625 ЦК Укрїни.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, пов`язаної з невиконанням відповідачем боргового зобов`язання, суд першої інстанції виходив з недоведеністю такої шкоди позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з розписки від 24 січня 2004 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 8000 доларів США, які зобов'язався повернути 31 травня 2005 року.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст.ст. 1047, 1049 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Як встановлено судом першої інстанції рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 40400 грн. боргу, 1200 грн. -відсотків за прострочення погашення боргу та 400 грн. судових витрат. В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди відмовлено, оскільки між сторонами існували договірні стосунки і виплата моральної шкоди в разі прострочення сплати боргу договором передбачена не була.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 4 липня 2005 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві позивач вказував, що 24 січня 2004 року позичив відповідачу 8000 доларів США, про що останній видав йому розписку і зобов'язався повернути борг 31 травня 2005 року, однак в зазначений термін гроші не повернув.

5 червня 2006 року ОСОБА_3 доповнив свої вимоги і просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь 3% річних за прострочення виконання зобов'язання, що складає 1200 грн., 5 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі. Справа двічі розглядалась судами. Останнім рішенням Придніпровського районного суду від 11 серпня 2006 року в задоволенні позову відмовлено, яке було скасовано судом апеляційної інстанції 23 жовтня 2006 року

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, який вірно зазначив, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року вирішений по суті спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, щодо повернення останнім позики в сумі 8000 доларів США, та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 40400 грн., виходячи з курсу долара США до гривні на час розгляду справи ( 5 грн. 05 коп. за 1 долар США) та з розрахунку 8000 доларів США х 5 грн. 05 коп., 1200 грн. відсотків за прострочення сплати боргу відповідно до вимог ст. 625 ЦК України та судовий збір.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Також суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що рішення суду виконано повністю та враховано, що офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати). Однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов'язанні, спір щодо якого вже вирішений судом, пред'являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці. Крім того ризики за договором несуть обидві сторони, і не можливо покладати відповідальність за коливання курсу долару США лише на відповідача. При тому, що позивач добровільно надав позику відповідачу, і в свою чергу також розумів подальші ризики.

Якщо відповідач добровільно не виконує судове рішення, ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заходи примусового його виконання та оскарження дій державного виконавця.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з обгрунтованим висновком суду першої інстанції, що підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 176800 грн., що складається із суми, що обрахована як різниця встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США станом на 23 жовтня 2006 року та станом на 12 червня 2017 року немає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що не може бути задоволена вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів від суми позики за ввесь час користування грошовими коштами, в розмірі облікової ставки НБУ України, сума яких згідно розжрахунку позивача станом на 12 червня 2017 року складає 11 584,19 долари США., що є еквівалентом 302926 грн. 57 коп., виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що незважаючи на рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року, станом на момент звернення з вказаним позовом до суду, відповідач не повернув йому позику. Однак дані твердження позивача спростовуються наявними в матеріалах справи розписками про повернення суми боргу частинами, які були налженим чином досліджені судом.

В письмових поясненнях від 2 жовтня 2017 року, наданих суду, які наявні в матеріалах справи, позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_4 частково повернув йому борг - 6 листопада 2014 року та 18 листопада 2016 року на загальну суму 8000 грн., що підтверджується відповідними розписками.. Вказані кошти ОСОБА_4 передав позивачу ОСОБА_3, через його доньку. Проте інші розписки від 29 червня 2011 року, 2 серпня 2011 року, 8 вересня 2011 року, 16 листопада 2011 року, 19 квітня 2012 року, 27 грудня 2012 року, 5 вересня 2013 року, 27 грудня 2013 року ОСОБА_3 вважає сфальсифікованими і грошові кошти за цими розписками від боржника позивавем не отримувались. Тому ОСОБА_3 не погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки він ввжає, що рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтян 2006 року є невиконаним.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3, які не підлягають задоволенню, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції , яким дана належна оцінка всім доказам у справі.

Так, під час розгляду справи суду були надані для огляду оригінали розписок від 29 червня 2011 року, 2 серпня 2011 року, 8 вересня 2011 року, 16 листопада 2011 року, 19 квітня 2012 року, 27 грудня 2012 року, 5 вересня 2013 року, 27 грудня 2013 року, 6 листопада 2014 року і 18 листопада 2016 року, за якими ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти сумі 41000 грн. в рахунок погашення боргу в розмірі 8000 доларів США. Позивач ОСОБА_3 вказував, що ним були складені лише розписки від 6 листопада 2014 року і 18 листопада 2016 року про отримання ним від ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 8000 грн. Інші розписки він не складав, грошові кошти за ними не отримував, а тому вони є сфальсифікованими.

Згідно даних висновку експертного дослідження Черкаського НДЕКЦ МВС № 1 /34 від 7 листопада 2017 року, проведеного за заявою ОСОБА_4 рукописний текст та підписи від імені ОСОБА_3 в розписці від 29 червня 2011 року, в розписці від 2 серпня 2011 року, в розписці № 8 від 27 грудня 2013 року, в розписці № 7 від 5 вересня 2013 року, в розписці № 4 від 16 листопада 2011 року, в розписці від 8 вересня 2011 року, в розписці № 5 від 19 квітня 2012 року, в розписці від 27 грудня 2012 року та рукописний текст та підписи від імені ОСОБА_3 в розписці №9 від 6 листопада 2014 року, в розписці №11 від 18 листопада 2016 року виконані однією особою.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що під час примусового виконання рішення апеляційного суду Черкаської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 42000 грн., ОСОБА_3, згідно вказаних розписок отримав від ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу 41000 грн.

При цьому суд першої інстанції встановив, що будь-яких інших грошових зобов'язань між сторонами не існувало.

Як вбачається із постанови державного виконавця Соснівського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області Червонящого О.О. від 27 червня 2017 року закінчене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1475, виданого 8 листопада 2006 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 42000 грн., на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з повним фактичним виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Як підтвердив в суді апеляцйної інстанції ОСОБА_3, що ним оскаржувалась постанова деражвного виконавця про закінчення виконавчного провадження, однак його скарга залишена без задоволення та постанова є чинною.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, починаючи від 5 червня 2005 року (дата заяви про збільшення суми позову по цивільній справі Придніпровського районного суду м.Черкаси № 2- 1475/2006 року) з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України незалежно від сплати позикодавцеві процентів, належних йому відповідно до ч. 1ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з підстав невиконання рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2006 року.

Так, за змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається у тому числі, з правовідношення, а якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора.

З урахуванням викладено положення стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Оскільки обов'язок відповідача сплатити на користь позивача кошти в сумі 42000 грн. виник саме внаслідок постановлення рішення суду - до такого зобов'язання не можна застосовувати положення ч.2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що не підлягає до задоволення й вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, пов'язаної з невиконанням відповідачем боргового зобов'язання, у зв'язку з недоведеністю такої шкоди.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості неповернутої суми позики.

Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом розгляду суду першої інстанції , яким судом дана належна оцінка, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та вимог позивача.

Інших доводів, які слугували підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки доводи апелянта не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 35, 268, 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - залишити без змін.

Судові витрати, понесені в зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за сторонами.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Карпенко О.В.

Фетісова Т.Л.

Повний текст постанови виготовлений 09.02. 2018 року.