Постанова

Іменем України

19 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 212/1205/17-ц

провадження № 61-938 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П., від 29 листопада 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі - ПАТ «Криворізька теплоцентраль») про поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що з 2011 року вона працювала на ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є ПАТ «Криворізька теплоцентраль», з 25 жовтня 2016 року - на посаді головного юрисконсульта. 3 лютого 2017 року її звільнено на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України відповідно до її заяви.

Вказувала на те, що з 10 січня 2017 року підприємство почало порушувати норми трудового законодавства відносно неї, зокрема, у неї відібрали комп'ютерний системний блок, перемістили на інше робоче місце, запропонували надати звіт про проведену роботу та повернути видані підприємством оригінали довіреностей. 23 січня 2017 року вона працювала на новому робочому місці - в кабінеті № 30, який необладнаний необхідними для роботи засобами та мав протяги, у зв'язку з чим вона захворіла та перебувала на лікарняному з 24 січня 2017 року по 2 лютого 2017 року. 3азначала, що відповідач примусив її написати заяву про звільнення за власним бажанням, тому її звільнення є незаконним.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила поновити її на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Криворізька теплоцентраль».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу у складі судді Тимошенко Т. І. від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Криворізька теплоцентраль». Рішення суду допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив того, що звільнення позивача є незаконним, оскільки ОСОБА_4 було подано заяву про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України не за власним волевиявленням, а під вчиненим на нею тиском, та впливом негативних явищ з боку роботодавця.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Криворізька теплоцентраль» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 було подано заяву про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України за власним волевиявленням, будь-яких дій, які свідчать про тиск на ОСОБА_4 та упереджене ставлення до останньої, генеральний директор ДП «Криворізька теплоцентраль» ОСОБА_5 не вчиняв.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено їй у задоволенні позову, оскільки відповідач примусив її написати заяву про звільнення за власним бажанням. Крім того, вказувала на те, що у зв'язку з хворобою не мала можливості брати участь у судовому засіданні 29 листопада 2017 року, про що повідомила апеляційний суд, та просила відкласти розгляд справи, однак суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 22 КзпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частино 3 зазначеної статті передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Установивши, що 3 лютого 2017 року ОСОБА_4 подала заяву про звільнення її із займаної посади з 3 лютого 2017 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України (а. с. 28), що надавало підстави та зобов'язувало відповідача провести звільнення позивача на її вимогу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про законність звільнення ОСОБА_4 і відсутність підстав для задоволення її позовних вимог про поновлення на роботі.

Доводи ОСОБА_4 про те, що відповідач примусив її написати заяву про звільнення за власним бажанням, висновків суду не спростовують, оскільки

переміщення на інше робоче місце і вимога про надання звіту про проведену роботу не може розцінюватись як примус до подання заяви про розірвання трудового договору. Позивачем не надано доказів на підтвердження здійснення на неї тиску з боку керівництва підприємства або його неправомірних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом її права на участь у судовому засіданні є необґрунтованими і спростовуються матеріалами справи.

Так, 3 жовтня 2017 року позивач подала до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи та ухвалою суду від 4 жовтня 2017 року розгляд справи відкладено на 29 листопада 2017 року. Позивач була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить зворотне повідомлення (а. с. 160) та не заперечується позивачем. 29 листопада 2017 року позивач вдруге подала заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою. Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року, виходячи з вимог частини третьої статті 27 ЦПК України, статті 303-1 ЦПК України, статті 67 ЦПК, а також зважаючи на вимоги частини другої статті 305 ЦПК України, обґрунтовано визнано неявку позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта