Єдиний унікальний номер 242/4826/16-ц Номер провадження 22-ц/775/245/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Бахмут

номер справи 242/4826/16-ц номер провадження 22-ц/775/245/2018

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Новосьолової Г.Г., Санікової О.С.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції із Корабельним районним судом м. Миколаїва Миколаївської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року у цивільній справі (головуючий суддя першої інстанції Владимирська І.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В :

26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилається на те, що 17 серпня 2016 року за реєстровим номером 1848 приватним нотаріусом Першотравневого міського нотаріального округу Донецької області Чичековим С.Ф. в смт. Мангуш Донецької області був посвідчений договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого від його імені за довіреністю, відповідачкою ОСОБА_3 була продана частка квартири ОСОБА_4.

ОСОБА_1 стверджує що довіреність була видана матері лише задля розпорядження його рахунком у банку, а не для відчуження квартири.

Про вчинений від його імені правочин дізнався 18 жовтня 2016 року і вважає його таким, що порушує його права, оскільки його мати ОСОБА_3 в результаті зловмисної домовленості з його рідною сестрою ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу належної йому частки квартири на вкрай невигідних для нього умовах за заниженою ціною і кошти за квартиру йому не були передані.

На думку позивача фактично мав місце договір дарування його частки квартири і як слідство, договір купівлі-продажу є удаваним і укладеним для приховування договору дарування.

Вважає, що його представник по довіреності порушила вимоги частини 3 статті 238 ЦК України, згідно із якою представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, просив у разі визнання правочину недійсним витребувати на його користь 1/4 частку чотирьохкімнатної квартири, виключити з реєстру прав власності запис №1848 від 17.08.2016 року про реєстрацію права власності на 1/4 частку вищевказаної квартири, що зареєстрована на ім'я ОСОБА_4; визнати за ним право власності на 1/4 частку чотирьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (том 2, а.с. 108-109).

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено належними і відповідними доказами зловмисної домовленості між його представником і покупцем при укладенні договору купівлі-продажу належної йому 1/4 частини квартири.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими з таких підстав:

- висновок суду першої інстанції про отримання ним коштів в сумі 169 183 гривні 04 копійки не підтверджений належними і відповідними доказами, а тому юридичного значення не має і не повинен розглядатись судом, оскільки є недійсним та недопустимим,

- копія витягу із реєстру з прав власності на нерухоме майно №32506430 від 15 грудня 2011 року не підтверджує ринкову вартість квартири,

- поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що відповідачів в суді представляла одна особа,

- суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ствердження відповідачів про отримання ним грошей за договором під час його посвідчення, не відповідає фактичним обставинам справи щодо отримання грошей авансом до вчинення правочину.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 посилається на те, що:

- договір купівлі продажу 1/4 частки квартири від імені позивача був вчинений через представника у відповідності до норм Цивільного Кодексу України,

- доводи позивача про те, що його частка у квартирі була продана за ціною, яка не відповідає дійсності, спростовуються наданою ним довіреністю на продаж майна із визначенням представником його ціни,

- поза увагою позивача залишається те, що продаж 1/4 частки квартири, яка знаходиться у співволодінні, викликає складнощі з тих причин, що складно знайти бажаючих мати у власності меншу частку квартири ніж з кола осіб, що мають родинні відносини з співвласником, тому логічним є продаж квартири її дочці, яка є сестрою позивача,

- відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов'язує і означає не тільки користуватись та розпоряджатись квартирою, а також нести зобов'язання по утриманню квартири , сплати комунальних послуг та проведення ремонту. Невиконання позивачем зобов'язань щодо своєї частки у квартирі погрожувало негативними наслідками для нього,

- посилання позивача на те, що суд першої інстанції не розглянув жодного доказу є помилковим, оскільки судом були досліджені копії: договору купівлі-продажу , довіреності, заяв про злочини та інш.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, в режимі відео конференції із Корабельним районним судом м. Миколаїва Миколаївської області, заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила її відхилити.

Позивач і відповідачка ОСОБА_4 не з'явились у судове засідання, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача і відповідачку ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено належними і відповідними доказами зловмисної домовленості між його представником і покупцем при укладенні договору купівлі-продажу належної йому 1/4 частини квартири.

При цьому судом першої інстанції були встановлені наступні факти (обставини).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 16 квітня 1993 року, виданого Фондом комунального майна у м. Донецьку, квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Згідно із витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідачка ОСОБА_3 10 серпня 2000 року отримала у Сьомій донецькій державній нотаріальній конторі Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири після смерті ОСОБА_6.

Тобто, після отримання Свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 належала 1/2 частка квартири, а позивачу і ОСОБА_4 по 1/4 частки квартири.

3 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1 відповідно до довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Третьяковим А.С. за реєстровим номером 1223, надав своїй матері ОСОБА_8 повноваження на продаж від його імені належного йому на праві приватної власності майна, визнаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови вчинення цих дій на її розсуд. (т. 1, а.с. 121).

17 серпня 2016 року між ОСОБА_8, яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 1/4 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_3, який був посвідчений приватним нотаріусом Першотравневого районного нотаріального округу Донецької області Чичековим С.Ф. за реєстровим номером 1848 (т. 2, а.с. 93-94).

Згідно із пунктом 2.1 договору купівлі-продажу 1/4 частина квартири була продана за 37 500 гривень.

Експертна вартість відчужуваного нерухомого майна (1/4 частини квартири) станом на 3 серпня 2016 року складає 37 122 гривні (пункт 2.2 договору).

Позивач наполягає на тому, що гроші від продажу своєї частки в квартирі він не отримував і ціна, згідно із умовами договору, є заниженою.

На підтвердження факту передачі грошей ОСОБА_1 за 1/4 частку квартири відповідачкою була надана розписка від 24 квітня 2015 року, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_3 гроші у розмірі 169 183 гривні 04 копійки, які є авансом за реалізацію її його сестрі ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 116).

Крім того, згідно із цією розпискою ОСОБА_3 у ПАО «Коммерческий банк «Автив-банк» відкрила для нього кредитну лінію (депозитний рахунок НОМЕР_2), що підтверджується матеріалами справи (т. 2, а.с. 35-87).

29 квітня 2014 року позивач отримав у ПАТ «КБ «АКТИВ -БАНК» 164 000 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 237 ЦПК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За частинами 1 і 3 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи у суді першої інстанції, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Оспорюючи договір купівлі - продажу, вчинений від його імені за дорученням, позивач не заявляв вимоги про визнання довіреності недійсною, а тому суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідачка ОСОБА_3 діяла в межах наданих їй згідно із довіреністю повноваженнями.

Що стосується висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання правочину недійсним з підстав, зазначених в статті 232 ЦК України, згідно із частиною 1 якої правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним, то апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині з таких підстав.

Відповідно до статті 60 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України, позивач повинен довести умисел в діях представника, а саме те, що представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Оспорюючи продаж 1/4 частини квартири в місті Донецьку за 37 000 гривень, позивач навіть не зазначив за яку ціну повинна була бути продана його частка у квартирі, а лише обмежився загальними фразами щодо заниженої продажної ціни і зверненнями до різних установ із скаргами на дії експерта щодо визначення ним експертної вартості 1/4 частини квартири.

Посвідчення правочинів про відчуження майна регулюється главою 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року.

Пунктом 1 цієї глави визначений перелік обов'язкових документів, які необхідні нотаріусу для посвідчення договору відчуження майна, а саме: подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються.

Згідно із пунктом 1.18 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус посвідчує правочин, який передбачає будь-який перехід права власності на об'єкти нерухомості та об'єкти незавершеного будівництва, крім їх успадкування та дарування, за наявності документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині, але не нижче вартості такого нерухомого майна, визначеної суб'єктом оціночної діяльності згідно з вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, у випадках, визначених статтею 172 Податкового кодексу України, та висновку про вартість майна. У справах нотаріуса залишаються копії висновку про вартість майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності, який має повноваження на здійснення оціночної діяльності, та документа, який підтверджує такі повноваження. На копіях зазначених документів проставляється відмітка "згідно з оригіналом" із зазначенням дати та проставленням підпису нотаріуса. Звіт про оцінку майна повертається особам, що його подали.

Тобто, висновок про вартість майна, складений суб'єктом оціночної діяльності, надається нотаріусу при посвідченні договору купівлі-продажу лише для перевірки сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, а не для визначення продажної ціни.

Згідно із частиною 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі купівлі-продажу встановлюється за домовленістю сторін.

Із наведених норм права вбачається, що продажна ціна нерухомості та ціна, нерухомого майна, визначеного суб'єктом оціночної діяльності для сплати податку не є тотожними і мають різне правове навантаження.

При посвідченні оспорюваного договору нотаріусом було перевірено право власності на 1/4 частку квартири, державну реєстрацію прав на це майно та повноваження представника на вчинення правочину від імені продавця.

Продажна ціна майна у договорі купівлі-продажу зазначається нотаріусом зі слів сторін у договорі.

Відповідачка ОСОБА_3 у своїх поясненнях звертає увагу на те, що продати 1/4 частку квартири, яка знаходиться у співволодінні, викликає складнощі з тих причин, що важко знайти бажаючих мати у власності меншу частку квартири ніж з кола осіб, що мають родинні відносини з співвласником, тому логічним є продаж квартири її дочці, яка є сестрою позивача.

Оскільки позивачем не було доведено належними і відповідними доказами умисел ОСОБА_3 на вчинення правочину всупереч його інтересам і не спростовано факту отримання ним грошей за продану ? частку квартири у сумі 169 183 гривень 04 коп., то суд першої інстанції погодився із доводами відповідачів.

Позовні вимоги про витребування на його користь 1/4 частки чотирьохкімнатної квартири, виключення з реєстру прав власності запису №1848 від 17.08.2016 року про реєстрацію права власності на 1/4 частку вищевказаної квартири, що зареєстрована на ім'я ОСОБА_4; визнання за ним права власності на 1/4 частку чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_4 є похідними від основної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому підстав для їх задоволення також не має.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення не встановлено.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Довід апеляційної скарги про те, що відчуження належного позивачу нерухомого майна за ціною значно нижчою ніж ринкова є необґрунтованим, оскільки звіт про вартість майна складений станом на 03 серпня 2016 року незалежним оцінщиком і безпосередньо перед укладанням правочину.

Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про отримання ним коштів в сумі 169 183 гривні 04 копійки не підтверджений належними і відповідними доказами, то апеляційний суд виходить із того, що на підтвердження цього факту відповідачкою була надана розписка від 24 квітня 2015 року, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_3 гроші у розмірі 169 183 гривні 04 копійки, які є авансом за реалізацію її його сестрі ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 116).

ОСОБА_1 не спростував факт отримання ним грошей відповідними і належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до викладення позовних вимог, які були предметом розгляду суду першої інстанції і висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів.

Апеляційний суд погоджується із аргументами, викладеними в відгуку на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 оскільки вони не суперечать наданим нею доказам.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду відповідно до вимог статей 389 і 390 ЦПК України.

Головуючий

Судді: