АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 22-1819 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Кізюн Л.І.

Унікальний № 760/13757/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» за довіреністю Богайчука Дмитра Олександровича на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», треті особи: Філія «135 Домобудівельний комбінат» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про зобов'язання надати документи,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», треті особи: Філія «135 Домобудівельний комбінат» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», Дарницька районна в місті Києві державна адміністраціяв якому просив зобов'язати відповідача надати йому відповідні документи (завірені печаткою) для подальшого звернення до відділу (сектору) приватизації, а саме: довідку про склад сім'ї наймача і про займані ними приміщення (форми №4), для подальшої подачі такої довідки до районного відділу приватизації, заяву на оформлення технічного паспорта на квартиру, завірену копію ордеру про надання житлової площі.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що на підставі ордеру, виданого начальником Київської комунально-експлуатаційної частини (КЕЧ), та погодженого Міністерством оборони СРСР за № 1152 від 29 червня 1987 року, він разом із свою сім'єю поселився в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Житлова площа складається з однієї оборони України «Укрвійськбуд» (філії «135 Домобудівельний Комбінат Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»).

16 січня 2016 року він звернувся до керівництва ДП МОУ «Укрвійськбуд» із заявою про отримання необхідних документів для приватизації займаного ним житла. Керівництво ДП МОУ «Укрвійськбуд» відмовилось надавати йому письмову відповідь на звернення.

28.12.2015 року директор філії «135 ДБК ДП МОУ «Укрвійськбуд» В.А. Кривко надіслав відповідь, в якій вказав, що ніяких довідок йому надано не буде, тому що вказана будівля не підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також повідомив, що не є юридичною особою, а лише структурним підрозділом ДП МОУ «Укрвійськбуд».

Також, позивач зазначає, що 08 лютого 2011 року Апеляційним судом м. Києва встановлено факт того що дана будівля є житловим будинком, а не гуртожитком. Ордер на квартиру не визнавався недійсним, тобто є чинним. Також правомірність його заселення не оспорюється самим відповідачем.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року позов задоволено.

Зобов'язано Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» надати ОСОБА_2 документи, необхідні для приватизації житла: довідку про склад сім'ї наймача та займані ним приміщення (форма 4), бланк заяви на оформлення технічного паспорта на квартиру та завірену копію ордера про надання житлової площі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» за довіреністю - Богайчук Дмитро Олександрович подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права оскільки громадянин ОСОБА_2 займає саме кімнату у відомчому гуртожитку, а не квартиру, і не має визначених чинним законодавством законних підстав для проживання в неї та не являється наймачем цієї кімнати.

Апелянт звертає увагу суду, на те, що Філія «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» була залучена у справу як третя особа, хоча вона являється відокремленим структурним підрозділом, що суперечить вимогам ст. 30 ЦПК України (в редакції 2004 року яка була чинна на момент ухвалення рішення).

Крім того, апелянт зазначає, що в порушення ст.ст. 128, 129 Житлового кодексу Української PCP, без відповідного рішення підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, за межами своєї компетенції, без зазначення особи яка ставила підпис, з недодержанням форми ордеру, громадянину ОСОБА_2, був наданий ордер № 1152 для зайняття у складі 4-ох осіб жилого приміщення з однієї кімнати площею 16.7 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

Апелянт зазначає, що згідно зі ст. 130 Житлового кодексу України РСР з громадянином ОСОБА_2 договорів, що визначають порядок користування жилою площею в гуртожитках не укладалось, а сплата комунальних послуг позивачем не є підставою для встановлення факту законного проживання у жилій площі.

На думку апелянта позивач та члени його сім'ї не мають законних підстав для проживання у кімнаті АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

кімнати, жилою площею 16,7 кв.м. З того часу і до тепер він фактично проживає та зареєстрований за вказаною адресою.

Відповідно до розпорядження представника Президента України у Дарницькому районі м. Києва № 70 від 3 травня 1992 року, будинок був перенумерований на АДРЕСА_1.

Згідно акту приймання-передачі будинків, споруд і території військового містечка від 06 грудня 2000 року будинок АДРЕСА_1 передавався як житловий будинок на баланс (на утримання) Державному підприємству Міністерства

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники судового процесу у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справ, належним чином повідомлених про дату, час, і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі ордеру №1152 від 29 червня 1987 року, виданого Київським КЕЧ та погодженого Міністерством оборони СРСР, позивачу на сім'ю з чотирьох осіб він, дружина, донька та син дружини, була надана житлова площа яка складається з однієї кімнати, жилою площею 16,7 кв.м., в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

На підставі Акту приймання-передачі будинків, споруд і території військового містечка від 05 грудня 2000 року будинок АДРЕСА_1 передавався на баланс Державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (філії «135 Домобудівельний Комбінат Державного підприємства МОУ «Укрвійськбуд» як житловий будинок (а.с. 13-17).

Відповідно до розпорядження представника Президента України у Дарницькому, районі м. Києва за №71 від 18 травня 1992 року будинок був перенумерований з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 (а с. 8).

16 січня 2016 року позивач звернувся з заявою до керівництва ДП МОУ «Укрвійськбуд» про оформлення заяви з додатками, для приватизації квартири (а.с. 9).

Листом від 28 грудня 2015 року у видачі документів йому було відмовлено з посиланням на те, що будинок АДРЕСА_1 не підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а тому позивач не має права на приватизацію цього житла (а. 10).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що листом від 28 грудня 2015 року відмовляючи позивачу в наданні документів, визначених законом, для приватизації займаного ним житла, та зазначаючи про відсутність у нього права на приватизацію, відповідач діяв всупереч вимогам закону "Про приватизацію державного житлового фонду".

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повністю, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, вірно визначився із виниклими правовідносинами та складом учасників справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта не можуть бути прийняти до уваги з наступних підстав.

Апелянт зазначає, що ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ - Філію «135 Домобудівельний комбінат» ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд». Майно, яке передано на обслуговування КЕУ Міністерства оборони України від 01 грудня 2000 pоку до Філії є нерухомим майном військового містечка № 225 та перебуває на обліку Київського квартирно-експлуатаційного управління та відноситься до державного житлового фонду. У переліку переданих будівель зазначений і гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, тому позивач не може його приватизувати.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін..) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі ст. 2 цього Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

У ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом:

-безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;

-продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Організація проведення приватизації та оформлення права власності регулюється ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч. 1 ст. 8 Закону).

З метою приватизації займаної квартири в житловому будинку позивач звернувся до Філії «135 Домобудівельний комбінат» ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» для отримання довідки про склад сім'ї наймача квартири та займані ними приміщення, проте йому було відмовлено.

У ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено перелік об'єктів, які не підлягають приватизації.

Житлове приміщення, яке бажає приватизувати позивач до цього переліку не віднесене.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України ( в редакції 2014 р.) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2011 року, яке набрало законної сили встановлено, що ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» передано на балансовий облік на підставі акту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 06 грудня 2000 року будинок АДРЕСА_1.

З цього акту також вбачається, що будинок АДРЕСА_1 передавався на баланс ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» у 2000 році як житловий будинок на території військового містечка (а.с. 13-16).

У технічному паспорті статус будинку по АДРЕСА_1 також зазначений як житловий.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Представник відповідача посилається на те, що будинок, у якому розташована займана позивачем квартира, має статус сімейного гуртожитку. Разом з тим, зазначена обставина не впливає на обов'язок відповідача видати за зверненням позивача відповідні документи (завірені печаткою) для подальшого звернення до відділу (сектору) приватизації .

Вбачається, що у видачі довідки позивачу відмовили безпідставно, чим обмежено реалізацію його права на приватизацію житла, а тому його вимога ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції 2004 р.) діючі на час ухвалення рішення судом першої інстанції сторона по справі повинна надати суду належні докази на підтвердження своїх доводів та заперечень.

Доводи апелянта на нікчемність, недійсність та не відповідність виданого ордеру №1152 від 29 червня 1987 року не підтверджені належними доказами, а тому зазначені нею підстави для скасування рішення суду першої інстанції є необгрунтованими.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що до участі в справі не правильно було залучено Філію «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» в якості третьої особи, оскільки на права та обов'язки сторін ніяким чином не впливає та на стадії апеляційного розгляду усунути не можливо

Відповідно до норм ЦПК України коло сторін визначається саме позивачем.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», треті особи: Філія «135 Домобудівельний комбінат» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, про зобов'язання надати документи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» за довіреністю Богайчука Дмитра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді