Провадження №2/523/745/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2018 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

при секретарі Дзюба Г.І.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання правочину недійсним та застосування реституції,-

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання правочину недійсним та застосування реституції.

Свої вимоги він обґрунтовує наступним, 27 лютого 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 724937, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок обєднання грошових коштів учасників через систему ОСОБА_2. Договір укладається шляхом підписання Сторонами Договору та Додатку № 1 і Додатку № 2, які є невідємною частиною Договору. Терміни, що використовуються в Договорі та системі «АвтоТак», визначаються в Договорі.

Предметом оскаржуваного Договору є надання особі послуг з адміністрування системи, що умовно називається «АвтоТак» та базується на створенні груп покупців (Учасників), метою яких є придбання автомобілів. Відповідно до Додатку № 1 до Договору метою його укладення було отримання автомобіля ZAZ Сens, вартістю 182 210 грн. 00 коп.

Перед укладенням оскаржуваного Договору Позивач ознайомлювався із його змістом, проте мало що зрозумів з нього.

Проте, ані в самому Договорі, ані в додатках до нього не вказані підприємство, з яким Відповідач уклав договір на постачання автомобіля, виробник, імпортер та/або дистрибютор, а також інші основні характеристики автомобіля та кінцевий термін дії самого Договору.

Позивач вважає, що вказаний Договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії Відповідача є забороненими та підпадають під дію ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Законом забороняється нечесна підприємницька практика, яка виключає будь-яку діяльність, що вводить в оману споживача. Він зазначав, що при умові належного розяснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, Позивач не погодився б на його укладення. Умови Договору № 724937 від 27.02.2017 року, є несправедливими по відношенню до Позивача, оскільки всупереч принципу добросовісності цивільних відносин, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду Позивача. Вважає укладений Договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права Позивача як споживача послуг та як громадянина України, Договір не відповідає внутрішній волі Позивача на момент укладення та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним.

На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним з моменту укладення Договір № 724937 від 27 лютого 2017 р. укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на його користь кошти в розмірі 14 001,87 грн. (а.с. 1-11)

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити.

Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» в судове засідання не зявились, проте надали до суду заперечення щодо позовних вимоги, а також просили суд розглянути цивільну справу за його відсутністю (а.с.85).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 27 лютого 2017 року між позивачем, ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» було укладено договір № 724937, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему АвтоТак. Крім того, сторонами договору були підписані додаток № 1 і додаток № 2, які є невід'ємною частиною договору (а.с. 14-23).

Відповідно до додатку № 1 до договору № 724937 з метою його укладення було отримання автомобіля ZAZ Sens (а.с.22).

Отже, предметом даного договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля марки ZAZ Sens.

Згідно додатку № 1 до вказаного договору, винагорода за послуги, повязана з включенням договору до системи «АвтоТак» та формування групи у % + ПДВ складає 6559,56 грн., періодичний платіж 0,8333%, щомісячна винагорода 0,415% + ПДВ, винагорода за послуги, повязані з передачею автомобілю учаснику 3% +ПДВ (а.с.22).

В свою чергу дані платежі є виплатою за автомобіль марки ZAZ Sens.

Позивач, виконуючи умови договору сплатив відповідачу суму коштів у розмірі 13730 гривень 79 копійок. (а.с. 25-30)

В той же час, позивачем помилково додано в якості доказів квитанції про сплату коштів за послуги електропостачання та комісії на суму 271 гривня 08 копійок. (а.с. 30)

Позивач, в своїй заяві посилається на ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсними договори з моменту його укладення та застосувати реституцію, не врахувавши той факт, що зазначені норми передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Відповідно до письмових заперечень, які надійшли на адресу суду 22.09.2017 року та 27.09.2017 року, позов відповідач не визнав з наступних підстав. Позивачу до підписання договору довелася вичерпна інформація про послуги, що надаються відповідачем. Умови надання послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. Цим і спростовуються посилання позивача про те, що при укладенні договору його було введено в оману. Умовами договору визначено і строк його дії, і строк отримання учасником автомобіля, і такі умови не суперечать нормам чинного законодавства. Предметом договору є фінансові послуги, а не автомобіль. Посилається на правову позицію Верховного Суду України по справі №6-40нс13. Учасник має можливість самостійно регулювати строк отримання ним автомобіля в залежності від своїх фінансових можливостей таким є принцип системи. В звязку з вищевикладеним, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача (а.с.45-51, 55-61).

Суд вважає некоректними посилання представника відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО» про те, що у даному випадку предметом договору був не автомобіль, а надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групах, оскільки позивачем угода укладалася саме для придбання автомобіля, що конкретно було визначена у додатку №1 до Договору. Подальші односторонні зміни відповідачем розмірів платежів, які мав здійснювати позивач, створює для нього завідомо невигідні умови, що не відповідають його намірам придбати автомобіль по обумовленій раніше ціні. Суд не бере до уваги заперечення відповідача про те, що періодичні платежі, які мав здійснювати позивач, не були фіксованими, а привязувалися у відсотковому співвідношенні до поточної ціни автомобіля, яка в свою чергу в порушення законних норм взагалі не була зазначена.

Крім того, односторонні зміни відповідачем ТОВ «АВТО ПРОСТО» розмірів платежів, які здійснював позивач, свідчать про збільшення вартості автомобіля, що створює для позивача завідомо невигідні умови.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно із ст. 6, ч.2 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів», яким встановлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Таким чином, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем на підставі спірних Договорів № 724937 від 27.02.2017 року регулюються і Законом про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251 та ч.2 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до статті 5 оспорюваного договору № 724937 від 27.02.2017 р. - договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами й діє протягом десяти років, але в будь-якому разі до моменту виконання обома сторонами всіх зобов'язань, передбачених договором.

З договору вбачається, що в ньому не встановлено конкретний строк, після якого договір припиняє свою дію, а умова договору про його дію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань не є встановленим сторонами строком припинення дії договору, оскільки суперечить ч.1 ст. 251 та ч.1 ст. 252 ЦК України.

Умовами спірного договору встановлюється обовязок споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. При цьому, порушується п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливим є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. 2 розділу ІІ Договору, поточною ціною Автомобіля є критерієм - основою для розрахунку грошового розміру періодичних платежів та Винагороди ті інших платежів та повідомляється Постачальником. Поточна ціна Автомобіля може змінюватись протягом строку дії Договору про адміністрування, що відповідно, зумовлює зміну грошового розміру періодичних платежів та Винагороди.

В порядку виконання умов договору, позивачем за період з 27.02.2017 року по 17.09.2017 року сплачено періодичних платежів з щомісячною винагородою в загальній сумі - 13 730, 79 грн., що підтверджується квитанціями (копії квитанцій, а.с.28-30).

Згідно п.12.1 та п.12.1.1 статті 12 Розділу ІІ Договору, учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити ТОВ «Авто Просто» у письмовій формі. Сума періодичних платежів, що підлягає поверненню розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці здійснення повернення зазначених внесків, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення.

Але в оспорюваному договорі та додатках до нього взагалі не зазначено вартість автомобіля, тобто дане положення є несправедливим.

Згідно п.14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийнята пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частинами 1,3,4,5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Частиною 1 статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація про продукцію повинна містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

Згідно положень, закріплених у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Зазначена висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються, як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зазначена висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16.

Таким чином суд робить висновок, що всупереч вимогам частини 1 статті 638 ЦК України сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема, строку його дії, ціни автомобіля, тощо.

Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання правочину недійсним та застосування реституції необхідно задовольнити частково, а також:

- Визнати недійсним договір № 724937 від 27.02.2017р., укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО».

- повернути сторін у первісне становище шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» () на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 б. 38, кв. 266, іпн. НОМЕР_1) суми коштів у розмірі 13730 гривень 79 копійок.

Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до то з відповідача, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, повинно бути стягнута сума судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Керуючись ст. ст. 3,6,203,204,207,215,216,230,236,252,509,627,631,638 ЦК України, ст. ст. 1,15,18,19,21,22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання правочину недійсним та застосування реституції задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір № 724937 від 27.02.2017р., укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО».

3. Повернути сторін у первісне становище шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» () на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 б. 38, кв. 266, іпн. НОМЕР_1) суми коштів у розмірі 13730 гривень 79 копійок.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» () на користь Держави в особі (Державної судової адміністрації України, код за , отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного тексту рішення, а відповідачем з дати отримання рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення складено та підписано - 03.03.2018 року