Справа № 359/7085/14-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/1192/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 27.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області, постановлену у м. Бориспіль 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Бориспільської районної державної адміністрації, ОСОБА_2, третя особа Громадська організація «Садівницьке товариство «Старз» про визнання недійсними розпоряджень місцевого органу виконавчої влади та державного акту на право власності на земельну ділянку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати недійсними розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 08 листопада 2011 року та від 21 грудня 2012 року щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2

Також ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову по справі у вигляді накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо знищення (руйнування) будинку охорони, навісу, вольєру для собак та паркану, вказуючи, що відповідач може відчужити земельну ділянку та знищити будинок охорони, у випадку допущення таких дій до вирішення справи по суті це може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, так як майбутній власник буде вважатись добросовісним набувачем.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року заяву частково задоволено, забезпечено позов ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на земельну ділянку ОСОБА_2 пл. 0,0628 га. з кадастровим номером :04:001:1431 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. В задоволенні заяви в іншій частині вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову повернути заявнику.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що позивач при зверненні із заявою не зазначила всі відомості в заяві про забезпечення позову, передбачені ст. 151 ЦПК України, а саме реєстраційний номер облікової картки платника податків, і в порушення ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 9 ст. 153 ЦПК України суд не повернув ОСОБА_3 заяву про забезпечення позову.

Судом першої інстанції в ухвалі вказано, що предметом спору є земельна ділянка, однак предметом позову є оскарження розпоряджень державної адміністрації та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Суд першої інстанції мав встановити, за захистом яких конкретних прав або законних інтересів звернувся позивач і як наслідок, зясувати, чи дійсно невжиття заходів забезпечення ускладнить або унеможливить захист прав позивача. При винесенні ухвали судом не перевірено, чи дійсно порушені права позивача при зверненні з відповідним позовом до суду, чи додані до матеріалів справи додаткові докази, які б спростовували обставини, встановлені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, та свідчили б про порушення прав позивача. Вважала, що оскільки позовні вимоги жодних прав або законних інтересів позивача не захищають, відсутні і підстави для забезпечення позову.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначала, що суд вправі приймати рішення без деяких ідентифікуючих даних, якщо, як зазначає скаржник, такі дані є у матеріалах справи. Крім того, на даний час в апеляційному суді знаходиться також і ухвала цього ж суду щодо часткового забезпечення доказів від 21 грудня 2017 року за скаргою знову ж таки ОСОБА_2, вважає, що відповідач зловживає своїми правами, створюючи перепони для суду першої інстанції. Ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року відповідає матеріальному та процесуальному праву, оскільки предметом спору є земельна ділянка, яка належить відповідачу, заходи забезпечення позову є співмірними із позовними вимогами, а судом в описовій частині зроблено посилання на можливі наслідки невжиття заходів забезпечення позову та норми і практику Європейського суду з прав людини.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що предметом спору є земельна ділянка, власником якої є відповідач ОСОБА_2, яка має можливість відчужити земельну ділянку у власність інших осіб. Ця обставина буде безумовною підставою для залучення інших осіб до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, а ОСОБА_3 буде змушена в подальшому додатково звертатись з іншими позовами про визнання недійсними правочинів, на підставі яких інші особи набули право власності на спірну земельну ділянку. З огляду на зазначене суд прийшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову значно ускладнить ефективний захист прав позивача, а обраний ним захід забезпечення позову є співмірним та відповідає змісту позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до статей 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що звертаючись до суду із даним позовом в липні 2014 року, ОСОБА_3 посилалася на те, що в звязку із виділенням земельної ділянки відповідачу порушено межі її земельних ділянок внаслідок численних порушень при наданні згоди на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, при визначенні загальної площі такої ділянки, погодженні її меж, визначенні координат, погодженні такого проекту та виділенні такої ділянки у власність. Отже, діями відповідачів порушено її права як власника і користувача земельних ділянок, і вона має право на їх відновлення згідно ст. 152 ЗК України, зокрема шляхом визнання недійсними розпоряджень, на підставі яких відповідачу виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку, та самого державного акту.

Таким чином, в разі задоволення позову ОСОБА_3 індивідуальні правові акти органів державної влади та правовстановлюючий документ, на підставі яких ОСОБА_2 набула права власності на земельну ділянку, можуть бути визнані недійсними.

Відповідно до ст. 178 ЦК України обєкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невідємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки земельні ділянки як обєкти цивільних прав не вилучені та не обмежені в обороті, ризик відчуження спірного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним, а отже є ризик, що відповідач у даному випадку як власник спірної земельної ділянки при її відчуженні стане неналежним відповідачем і вимоги до нього задоволенню не підлягатимуть.

З огляду на викладене ґрунтуються на законі та відповідають матеріалам справи висновки суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення заявлених позовних вимог про визнання недійсними розпоряджень державної адміністрації та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Зміст заяви про забезпечення позову відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, при цьому колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги про відсутність даних щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків позивача як підставу для повернення заявнику неналежно оформленої заяви про забезпечення позову, враховуючи, що така інформація наявна в матеріалах справи, зокрема в самому позові (а. с. 1).

Крім того, повернення заяви про забезпечення позову із суто формальних підстав, які не перешкоджають її розгляду, є порушенням права на доступ до правосуддя, принцип якого проголошено ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Спростовуються змістом заяви про забезпечення позову, ухвали та матеріалами справи доводи апеляційної скарги, що судом в ухвалі не було зазначено причин, у звязку з якими потрібно забезпечити позов. Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновки про необхідність забезпечення позову, послався на те, що ОСОБА_2 є власницею цього обєкту нерухомого майна та має можливість відчужити земельну ділянку у власність інших осіб. Будь-який інший вид забезпечення позову, окрім арешту, не може технічно унеможливити відчуження спірного майна.

Також спростовуються змістом позовних вимог доводи апеляційної скарги, що спір між сторонами не повязаний з правом власності на майно, оскільки позивач, зокрема, просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, на яку судом накладено арешт.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що позовні вимоги жодних прав або законних інтересів позивача не захищають, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, на яку посилається при цьому відповідач, таких обставин не встановлено, і вони є обєктом дослідження при новому розгляді справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що саме по собі накладення арешту на спірне майно без наміру власника його відчужити жодним чином не впливає на правовий статус майна і не впливає на права і законні інтереси такого власника.

Судом першої інстанції також було враховано, що накладення арешту на спірну земельну ділянку є втручанням держави в право ОСОБА_2 на мирне володіння її майном, водночас арешт земельної ділянки полягає лише в обмеженні можливості відповідача розпорядитися цим обєктом нерухомого майна та не перешкоджає відповідачу вільно володіти та користуватися ним, вказане втручання не є обтяжливим та не призводить до незворотніх наслідків.

Крім того, задоволення клопотання про забезпечення позову не позбавляє відповідача в подальшому звернутися до суду із клопотанням про скасування забезпечення позову або заміну виду забезпечення позову в порядку ст. ст. 156, 158 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області, постановлену у м. Бориспіль 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

ОСОБА_4