Справа № 581/843/17
Провадження № 2/581/11/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2018 року сел. Липова Долина

Липоводолинський районний суд Сумської області в складі судді Кузьмінського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазур О.А.,

в присутності позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Сумиобленерго» філія «Роменський район електричних мереж» про визнання додаткового договору недійсним, відновлення дії основного договору,

в с т а н о в и в :

15 листопада 2017 року представник позивача за дорученням ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просить визнати додаткову угоду та заяву про розірвання договору недійсними та відновити дію основного договору.

Мотивує свої вимоги тим, що вона та її чоловік - позивач по справі, є співвласниками та мешканцями будинку по АДРЕСА_1 та є споживачами послуг ПАТ «Сумиобленерго». 1 березня 2017 року між її чоловіком ОСОБА_2 та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору про користування електричною енергією № 7875830 від 07 серпня 2000 року, якою розірвано вказаний договір. Зазначає, що ОСОБА_2, як співвласник майна, не мав повноважень на розірвання договору, але через шахрайські дії відповідача, які обманним шляхом змусили її чоловіка написати заяву про розірвання договору на електропостачання. Крім того, сама заява про розірвання договору та додаткова угода укладена з порушенням вимог, а саме: угода повинна бути оформлена на бланку юридичної особи, не вказана причина розірвання договору, не містить посилання на пункт основного договору, не вказана юридична адреса відповідача, відсутні інші реквізити. Також не був складений акт розрахунків.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає позовну заяву необґрунтованою, та такою, що не відповідає фактичним обставинам, нормам матеріального та процесуального права, а тому не підлягає задоволенню зважаючи на те, що рішенням Липоводолинського районного суду від 23 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Сумиобленерго» про визнання додаткового договору недійсним, відновлення дії основного договору про постачання електричної енергії № 7875830 від 7 серпня 2000 року, у задоволенні позову відмовлено. В процесі розгляду даної справи було встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Також з'ясовано, що ОСОБА_2, змінивши місце проживання, відмовився від постачання та оплати електроенергії по будинку де він не проживає, а тому діючи на підставі пункту 6.9 Договору, як сторона Договору, правомірно та на виконання вказаних положень звернувся до постачальника із заявою про розірвання договору користування електричною енергією. За обопільної згодою договірними сторонами до основного договору було укладено додаткову угоду про розірвання вказаного договору про користування електричною енергією. Зазначає, що факт розірвання Договору та припинення ОСОБА_2 користуватись електричною енергією в житловому будинку АДРЕСА_1 не позбавляє права ОСОБА_3, яка фактично сама проживає у будинку, звернутись до Липоводолинської дільниці філії «Роменський РЕМ» ПАТ «Сумиобленерго» із заявою про укладення договору про користування електричною енергією. На підставі наданої заяви та укладеного договору про користування електричною енергією, до житловому будинку АДРЕСА_1 буде здійснюватись постачання електричної енергії.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивач зауважив, що він власноручно написав заяву про розірвання договору та підписав її, а також підписав додаткову угоду перебуваючи в хворобливому стані, спричиненому високим тиском.

Представники відповідача за дорученням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, судом встановлені такі фактичні обставини.

7 серпня 2000 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сумиобленерго» було укладено договір №7875830 про користування електричною енергією по АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки, виданої Подільківською сільською радою Липоводолинського району Сумської області № 02-37/366 від 4 липня 2017 року, ОСОБА_3 є уповноваженим власником приватизованого житла згідно з розпорядженням органу приватизації житлового фонду Подільківської сільської власності № 4 від 6 червня 2003 року, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7., ОСОБА_8. і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 фактично з 2010 року проживає в АДРЕСА_2. В АДРЕСА_1 він не проживає, лише періодично туди навідується. За цією адресою мешкає представник позивача ОСОБА_3

З березня 2015 року постачання електричної енергії до будинку в АДРЕСА_1 не здійснюється.

23 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до директора філії «Роменський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго» із заявою про розірвання договору на постачання електричної енергії до житла по АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що він там не проживає.

1 березня 2017 року між ОСОБА_2 та філією «Роменський РЕМ», яка є відокремленим підрозділом ПАТ «Сумиобленерго» укладено додаткову угоду до договору про користування електричною енергією № 7875830 від 7 серпня 2000 року, якою у зв'язку з припиненням користування споживачем електричною енергію сторони прийшли до взаємної згоди договір про користування електроенергії № 7875830 від 7 серпня 2000 року розірвати з 1 березня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покладається, як на підставу своїх вимог.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд вважає, що предмет укладеної між сторонами додаткової угоди від 1 березня 2017 року визначений та погоджений ними, тобто сторони дійшли згоди по всім умовам додаткової угоди, про що свідчать підписи представника відповідача та ОСОБА_2

Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Суд вважає, що посилання представника позивача на те, що позивач був введений в оману щодо обставин угоди, які мають істотне значення, не знайшли свого підтвердження, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього надано не було.

Також не надано доказів перебування позивача в хворобливому стані під час підписання угоди.

Крім того, на переконання суду, за своїм змістом угода, так само як заява позивача є абсолютно однозначними та зрозумілими, у зв'язку з чим сумнівними є доводи позивача про те, що він не розумів суть документів, які підписував.

Визначальним при укладенні додаткової угоди було те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначення представником позивача таких підстав недійсності угоди, як те, що угода повинна бути оформлена на бланку юридичної особи, не вказана причина розірвання договору, угода не містить посилання на пункт основного договору, не вказана юридична адреса відповідача, відсутні інші реквізити є необґрунтованим і не має наслідком визнання її недійсною.

Складення акту розрахунків при припиненні електропостачання не визначено обов'язковим, крім того, будинок по АДРЕСА_1 був відключений від електропостачання в 2015 році.

Суд вважає, що скріпивши своїми підписами додаткову угоду сторони погодились із нею, угода відповідає вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, підстави визнання її недійсною судом не встановлені.

Також суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що відповідно до п. 6 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, у разі прийняття рішення про припинення користування електричною енергією побутовий споживач не пізніше ніж за сім робочих днів подає електропостачальнику письмову заяву про розірвання договору. З новим власником (користувачем) об'єкта укладається новий договір в установленому цими Правилами порядку.

На підставі цього, або позивач ОСОБА_2, або представник ОСОБА_3 не позбавлені можливості укласти з відповідачем новий договір та отримувати послуги електропостачання, проект якого був наданий представником відповідача в судовому засіданні.

Окрім цього, отримання згоди співвласника на розірвання договору про користування електричною енергією не вимагається, у зв'язку з чим позивач ОСОБА_2 мав право на розірвання основного договору без згоди співвласника ОСОБА_3

Таким чином, у задоволені позову слід відмовити.

Судові витрати за розгляд справи покладаються на рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Липоводолинський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1).

Відповідач: ПАТ «Сумиобленерго» філія «Роменський район електричних мереж» (бульвар Свободи, 7 м. Ромни Сумської області, ).

Повне рішення складене 26 лютого 2018 року.

Суддя О. В. Кузьмінський