АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року м. Чернівці

справа № 716/196/16-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2

апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Пухарєва О.В.

встановив:

В лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року в сумі 268 133 гривні 25 копійок.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом.

Просив визнати припиненою поруку за договором поруки від 30 липня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 30 липня 2007 року.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року в сумі 93 502 гривні 38 копійки, з яких 18 496 гривень 99 копійок - заборгованість за кредитом, 11 813 гривень 21 копійка - заборгованість за процентами, 63 192 гривень 18 копійок заборгованість за пенею.

В позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Визнано припиненим договір поруки, укладений 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вказаного позову.

Апелянти посилаються на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір.

Відповідно до умов вказаного договору банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 63 519 гривень, з яких для купівлі автомобіля 43 460 гривень, 34 гривні для сплати за реєстрацію предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 19 590 гривень 40 копійок на сплату страхових внесків, 434 гривень 60 копійок винагороди за надання фінансового інструменту на строк до 29 липня 2014 року (а.с.13-15 т.1).

Заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 січня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2007 року в розмірі 114 263 гривень 23 копійки звернуто стягнення на автомобіль DAEWOO Nexia, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем (а.с.191-192 т.1).

Внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов'язань станом на 29 жовтня 2015 утворилася заборгованість в розмірі 268 133 гривень 25 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 40 507 гривень 70 копійок, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 53 698 гривень 6 копійок, заборгованість по комісії за користуванням кредитом в сумі 3 636 гривень 8 копійок , пені в сумі 170 291 гривень 41 копійка (а.с.5-7 т.1).

Ухвалюючи рішення у справі суду першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 комісії за кредитним договором у зв'язку з її безпідставністю.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

Як вбачається з позовної заяви банку позивач не зазначив, які саме послуги за комісію надавались відповідачці ОСОБА_1

З огляду на вказану обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_1 обов'язку за договором кредиту від 30 липня 2007 року щодо сплати комісії та відмову у задоволенні вказаної вимоги у зв'язку з її безпідставністю.

Однак, ухвалюючи рішення в частині часткового задоволення первісного позову, суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Дійшовши висновку про переривання перебігу позовної давності на підставі частини другої статті 264 ЦК України, зокрема у зв'язку з пред'явленням банком позову до боржника, суд залишив поза увагою вимоги частини третьої цієї статті: після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 7 червня 2017 року у справі № 6-298цс17.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Таку правову позицію Верховний Суд України висловив в постанові від 5 липня 2017 року у справі № 6-3116цс16.

Як вбачається з матеріалів справи 12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності (а.с.214 т.1).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції помилково виходив з того, що перебіг трьохрічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі для позивача почався з 30 липня 2014 року, тобто з дня закінчення строку дії кредитного договору ( а.с. 27 т.2).

Як вбачається з рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 9 січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в жовтні 2012 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль DAEWOO Nexia, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок дострокового погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2007 року в розмірі 114 263 гривень 23 копійки, яка існувала станом на 3 жовтня 2012 року(а.с. 192 т. 1). .

Отже, банк відповідно до правил частини 2 статті 1050 ЦК України скористався своїм правом вимоги дострокового повернення всієї суми позики, що залишилася і таким чином змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором та був зобов'язаний пред'явити позов до боржника про стягнення заборгованості протягом трьох років.

Внаслідок звернення до суду з позовом трьохрічний строк позовної даності перервався відповідно до положень частини 2 статті 264 ЦК України, його перебіг почався заново з жовтня 2012 року та закінчився в жовтні 2015 року.

З позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суд з позовом 9 лютого 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 93 502 гривні 38 копійки, з яких 18 496 гривень 99 копійок - заборгованість за кредитом, 11 813 гривень 21 копійка - заборгованість за процентами, 63 192 гривень 18 копійок заборгованість за пенею у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В решті рішення в частині відмови в первісному позові щодо стягнення комісії слід залишити без змін.

Помилковими є доводи скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що банк звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Як вже було зазначено вище внаслідок звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави банк змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором та був зобов'язаний пред'явити позов до боржника про стягнення заборгованості протягом трьох років.

Строк позовної даності у зв'язку із звернення до суду з вказаним вище позовом перервався і його перебіг почався заново з наступного дня після подачі до суду позову в жовтні 2012 року та закінчився в жовтні 2015 року.

З позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 9 лютого 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Також помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що оскільки у банку виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення решти суми непогашеного боргу після реалізації заставного майна, яке мало місце 19 червня 2015 року та направлення коштів отриманих відпродажу цього майна на погашення заборгованості, то саме з цього часу почав спливати строк позовної давності.

Так, статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вже зазначалось вище право на подачу позову про дострокове стягнення всієї суми боргу за кредитним договором у позивача виникло в жовтні 2012 року.

Позивач мав право пред'явити такий позов одночасно з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 3 лютого 2016 року у справі № 6- 1080цс15.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що банк має право на отримання процентів за кредитним договором відповідно до правил статті 1048 ЦК України незалежно від спливу строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи банк пропустив строк позовної давності щодо вимоги про стягнення тіла кредиту. За таких обставин на користь банку не можуть бути стягнуті проценти за користування кредитом та штрафні санкції.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 4 жовтня 2017 року у справі № 6-2751цс16.

Помилковими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» тривалий час не вчиняв ніяких дій щодо продажу предмету застави, а саме автомобіля DAEWOO Nexia, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказану обставину.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат, понесених сторонами в частині розгляду первісного позову.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду апеляційної скарги) встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку скасування рішення суду в частині розгляду первісного позову та ухвалення нового рішення про відмову у вказаних позовних вимогах.

З квитанції №ПН1084757 від 26 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила за подання до суду апеляційної скарги судовий збір в сумі 6033 гривні (а.с.85 т.2).

Отже, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 6033 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2017 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором в сумі 93 502 гривні 38 копійки, з яких 18 496 гривень 99 копійок залишку за кредитом, 11 813 гривень 21 копійок процентів за користування кредитними коштами , 63 192 гривень 18 копійок пені відмовити.

В решті рішення в частині, яка оскаржується, залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат, понесених сторонами в частині розгляду первісного позову.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 6033 (шість тисяч тридцять три) гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання суддями.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна