Єдиний унікальний номер 227/621/16-ц Номер провадження 22-ц/775/264/2018
Єдиний унікальний номер 227/621/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/264/2018
Головуючий у 1 інстанції Хоменко Д.Є.
Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті цивільну справу №227/621/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області, управління Державної казначейської служби України у м. Добропіллі Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2016 року, ухвалене в приміщенні суду в м. Добропілля Донецької області, о 13 годині 48 хвилин,

встановив:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області, управління Державної казначейської служби України у м. Добропіллі Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на тривале невиконання рішення апеляційного суду Донецької області від 17 червня 2015 року, чим йому заподіяно матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат у звязку з відривом від звичайних занять у розмірі мінімальної заробітної плати, та моральної шкоди, яку він оцінив у 10 000 гривень.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просив скасувати рішення та ухвалите нове, оскільки рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права: суд не врахував, що 16 березня 2016 року виконавчий лист був направлений для виконання, що є підтвердженням відновлення виконавчих дій. Суд першої інстанції неправильно встановив період проведення виконавчих дій зазначивши 2 місяця, в той час як цей строк перевищує 10 місяців, суд не взяв до уваги рішення суду апеляційної інстанції від 17 червня 2015 року, яким підтверджені позовні вимоги ОСОБА_1, суд не звернув уваги на те, що стягнення відшкодування шкоди з винної особи не має відношення до даного спору, суд зробив неправильний висновок, що причиною звернення стало не усунення протікання, в той час як це було не усунення причини протікання, судом не застосував правові висновки Верховного Суду України та практику Європейського Суду.

В судове засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не зявився. Повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі.

В судове засідання апеляційного суду представники Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області, управління Державної казначейської служби України у м. Добропіллі Донецької області не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи. Подали заяви з проханням розглянути справу без їх участі.

В судовому засіданні апеляційного суду, яке відбулось 22 лютого 2018 року, прокурор Сєрова Н.С. заперечувала проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає за наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони необґрунтовані - період виконавчого провадження складає не більше двох місяців, що є незначним часовим проміжком, витрати позивача, що повязані з протіканням каналізаційного стояка, в тому числі і моральна шкода присуджені рішенням суду з ОСОБА_2, ухвалою Добропільського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року не визначено, в чому конкретно полягає бездіяльність державного виконавця та які дії він ще міг вчинити на виконання рішення суду, враховуючи, що боржник повинен був виконувати його лише особисто та зобовязаний був усунути причину протікання, яка за висновком експертизи не встановлена, в теперішній час протікання каналізаційного стояка з невідомих причин відсутнє, ВДВС вчинив максимально можливі дії щодо виконання рішення суду, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, причинного звязку між шкодою та протиправним діянням відповідача, розміру моральної шкоди.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Донецької області

від 17 червня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_1, визнано бездіяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо не усунення причин протікання каналізаційного стояка в квартирі АДРЕСА_1 та зобовязано фізичну особу підприємця ОСОБА_3 усунути причини протікання каналізаційного стояка у перекритті між поверхами на зєднанні чавуна та пластика квартир № 4 та № 8 у будинку №20 по вул. Московській у смт. Новодонецьке Добропільського району

Донецької області.

7 липня 2015 року на виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, на підстав якого було відкрито виконавче провадження й надано боржнику строк до 14 липня 2015 року для добровільного виконання судового рішення.

29 липня 2015 року боржнику направлено вимогу із попередженням про відповідальність за ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження», а постановою від 5 серпня 2015 року накладено штраф за невиконання вимог державного виконавця.

17 серпня 2015 року державним виконавцем за адресою стягувача складено акт про невиконання боржником рішення суду, постановою від 19 серпня 2015 року на боржника накладено подвійний штраф за невиконання вимог державного виконавця, а постановою від 28 серпня 2015 року закінчено виконавче провадження.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 17 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Лашиної Г.В. відносно реалізації всіх заходів, наданих законом, для виконання рішення суду.

Визнано неправомірною постанову від 28 серпня 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 48075031 та зобовязано відновити виконавчі дії.

28 грудня 2015 року виконавче провадження відновлено, постанову направлено сторонам виконавчого провадження та Добропільському міськрайонному суду Донецької області.

На час звернення позивача ОСОБА_1 з даним позовом до суду вказане рішення суду не виконано, чим позивачу завдано моральних страждань.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

На підставі ч.1 ст.2 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, ч.2 примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до ст.11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

На підставі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, ст.1174 - шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

З наявної в матеріалах справи ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Лашиної Г.В. відносно реалізації всіх заходів, наданих законом, для організації виконання рішення суду (а.с.9-10, 11-12).

На підставі ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже наявність неправомірної бездіяльності державного виконавця під час виконання рішення суду, доведена позивачем під час розгляду справи, тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав того, що ухвалою Добропільського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 року не визначено, в чому конкретно полягає бездіяльність державного виконавця та які дії він ще міг вчинити на виконання рішення суду, що ВДВС вчинив максимально можливі дії щодо виконання рішення суду не ґрунтуються на законі.

Крім того, суд першої інстанції не врахував практику Європейського Суду з прав людини, а саме висновки, зроблені 15 жовтня 2009 року в справі «ОСОБА_4 проти України» (Заява № 40450/04) «від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (див. згадане вище рішення у справі Бурдова (№ 2), п. 68».

«Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобовязання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, причинного звязку між шкодою та протиправним діянням відповідача, розміру моральної шкоди не відповідають вимогам закону.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що порушення прав позивача, які встановлені в цій справі, спричинили останньому стрес і неспокій.

Керуючись принципом розумності та справедливості, а також враховуючи ступінь та характер моральних страждань, які зазнав позивач, апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, яка була спричинена позивачу, складає 1000 гривень.

Виходячи зі змісту Рішення Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) N 1-36/2001 N 12-рп/2001 від 03 жовтня 2001 року Україна, згідно з Конституцією України, є правовою державою (стаття 1), а людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (стаття 3). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і саме держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3). Цей обов'язок держави конкретизується в ряді статей Конституції України. В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші). Матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (стаття 56 Конституції України). Держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням, в разі скасування вироку суду як неправосудного (частина четверта статті 62 Конституції України). Аналогічні положення щодо відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, містяться і в частині третій статті 152 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 3 ч. 4).

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Постановою КМ України від 03 серпня 2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (далі - державні органи). Пунктом 41 передбачено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування:1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; п.42 у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 41 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 7 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Виходячи з викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, відповідно до ч. 2, 3 статті 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Граничні розміри компенсації за судовими рішеннями витрат сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, витрат, повязаних з проведенням огляду доказів за місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду, відповідно до ЦПК України визначено постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 127 від 22 лютого 2012 року.

Пунктом 3 додатку до постанови встановлено, що за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у звязку з явкою до суду граничний розмір обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

Відповідно до п. 5 додатку до вказаної постанови витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Граничний розмір добових витрат на відрядження закріплений абз.4 пп.140.1.7 ст.140 Податкового кодексу України та знаходиться в прямій залежності від розміру мінімальної заробітної плати, станом на 1 січня звітного податкового року. Розмір витрат в межах України становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення вказаних витрат, ОСОБА_1 зазначав, що для захисту своїх порушених прав у суді вимушений був кардинально змінити свій звичний спосіб життя та відірватися від звичайних занять, при цьому визначив розмір таких витрат відповідно до розміру мінімальної заробітної плати і просив стягнути на свою користь по 1 378 гривень за 2015 рік та 2016 рік відповідно.

Станом на 1 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1378 гривень.

З журналів судового засідання від 18 березня 2016 року, 11 квітня 2016 року та 26 квітня 2016 року вбачається, що позивач приймав участь у розгляді справи, його участь, з урахуванням часу очікування початку судового засідання, складає 6 годин. (а.с. 21,67-68, 83-87)

Отже, підлягають частковому задоволенню вимоги ОСОБА_1 про компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 11 гривень 46 копійок, що передбачено ч.ч 2,3 ст. 135 ЦПК України з розрахунку: 6 годин (участь позивача у судовому засіданні) х 1,91 (вартість одного часу відриву від звичайних занять, яка розрахована з мінімальної заробітної плати 1378 гривень : 30 днів : 24 години = 1 гривня 91 копійки); та витрати на відрядження добові в розмірі 275 гривень 60 копійок - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати складає 275,60 гривень х 3 поїздки (згідно квитків (а.с. 78-82) = 826, 80 гривень, які необхідно стягнути на користь позивача, а всього 838 гривень 26 копійок.

Також на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на оплату проїзду до Добропільського міськрайонного суду Донецької області в розмірі 106 гривень 29 копійок. (а.с. 78-82)

Згідно ч.2 ст. 376 ЦПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви не сплачував, від його сплати він був звільнений на підставі п. 13 ч. 2 ст.3 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, тобто немайнового характеру, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в доход держави з Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 гривень (0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду).

З позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 17 лютого 2016 року (т.І, а.с.1-6).

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 9282-VІІI мінімальна заробітна плата з 01 січня 2016 року, встановлена в розмірі 1378 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області, управління Державної казначейської служби України у м. Добропіллі Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 гривень та компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 944 гривні 55 копійок, шляхом безспірного списання коштів державного бюджету управлінням Державної казначейської служби України у м. Добропіллі Донецької області.

Стягнути з Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області в дохід держави судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді: