Справа № 489/506/16-ц
Номер провадження 2/489/168/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Сироватка Т.О.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтували тим, що 05.10.2007 р. Банком ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 22 000,00 дол. США, який остання зобов'язувалась повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язання між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Проте відповідачі зобовязання з погашення кредитної заборгованості перед Банком належним чином не виконували, в звязку з чим в них виникла заборгованість.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання відповідачем 1 основного зобов'язання у розмірі 64138, 14 дол. США та судовий збір.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнавали та проти них заперечували. Також вказували, що Банком пропущено строк позовної давності щодо предявлення заявлених вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

05.10.2007 р. між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №92555-SOGL, відповідно до якого позивач надав відповідачу 1 кредит у розмірі 22000 дол. США, а останній зобов'язувався його повернути до 26.09.2010.

05.10.2007 р. між Банком та ОСОБА_2 укладено договір №92555-CARD про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки "Мікрокредит".

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була надана суду копія кредитного договору №92555-SOGL, яка засвідчила факт укладення даного договору. Згода відповідача 1 підтверджується його підписом.

На основі укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору, суд робить висновок про виникнення зобов'язальних правовідносин між сторонами, відповідно до яких позивач зобов'язувався надати грошові кошти відповідачу в розмірі та на умовах, встановлених в договорі, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки.

05.10.2007 р. між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ч. 1 ст. 527 ЦК України зазначається, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 530 цього кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З розрахунку заборгованості за договором №92555-SOGL вбачається, що відповідач має заборгованість за даним договором, що підтверджує факт порушення ним умов кредитного договору та не виконання зобов'язань, що випливають з нього.

В ч. 1 ст. 610 ЦК України вказується, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з розрахунку наданого позивачем, заборгованість за вищевказаним кредитним договором складає 64138,14 дол. США, з яких: 15219,94 дол. США - кредитна заборгованість; 45853,61 дол. США - заборгованість за процентами; 10,91 дол. США - штраф (фіксована частина), 3053,68 дол. США - штраф (процентна складова).

В той же час, представником позивача надано суду заяву, зі змісту якої вбачається, що станом на 09.12.2015 року, в межах строку позовної давності, за період з 23.01.2011 року по 09.12.2015 року заборгованість за процентами складає 11147 грн.31 долара США..

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно положень ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У ч. 2 ст. 554 ЦК України зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором.

Верховний Суд України в Постанові від 11.03.2015 зазначив, що ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно заперечень відповідачів вбачається, що позивач вже використав своє право щодо стягнення з них боргу, оскільки в 2009 році предявив до суду позов про звернення стягнення на предмет застави, та судом вирішено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено в цій частині. Відтак, позивач використав своє право на стягнення заборгованості предявивши позов про звернення стягнення в рахунок погашення даної заборгованості.

Проте з такими доводами відповідачів погодитись не можна, оскільки виключно позивачу надано право обирати способи захисту свого порушеного права. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 03.02.2016 р. у цивільній справі 6-1080цс15.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 06.08.2009 р. позивач звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави у звязку з невиконанням останньою кредитних зобовязань з погашення заборгованості за кредитним договором №92555-SOGL, укладеним 05.10.2007 р.

02.03.2012 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва було постановлено рішення по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, відповідно до якого позовні вимоги задоволено. А саме, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 92555-SOGL від 05.10.2007р., у розмірі 142 384,44 грн. - звернути стягнення на предмет застави: телевізор Samsung мод. G-21K1OMKQ, сер. № B79539TYA0370, 2005 р.в.; пилосос Philips, мод. РС9050/01/В, 2005 р.в.; колонка газова Beretta Idrobagno, мод. ІІ2Н3, 2004 р.в.; автомобіль DAF, модель 95XF 380, № кузова/шасі XLRTE47XSOE488796, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належать на праві власності ОСОБА_2.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27.09.2012 р. вищевказане рішення суду змінено в частині розміру заборгованості ОСОБА_2М, за кредитним договором №№92555-SOGL від 05.10.2007 р., та зменшено його з 142 384 грн. 44 коп. до 129 491 грн. 04 коп.

При цьому, відповідачами було заявлено вимоги про застосування строку позовної давності, оскільки позивач звернувшись до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави 06.08.2009 р. перервав строк позовної давності. До того ж, звернувшись до суду з даним позовом лише 03.02.2016 р. (через більше ніж 6 років) пропустив строк позовної давності, визначений чинним законодавством в межах трьох років.

Суд вважає, що вказані вимоги відповідачів про застосування строку позовної давності підлягають задоволенню через наступне.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Дійшовши висновку про переривання перебігу позовної давності на підставі частини другої статті 264 ЦК України, зокрема у звязку з предявленням банком позову до боржника, суд залишив поза увагою вимоги частини третьої цієї статті: після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після предявлення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у справі № 6-298цс17 в Постанові від 07.06.2017 р.

Оскільки, позивач 06.08.2009 р. звернувся до суду із предявленням позову до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, то відповідно строк позовної давності щодо предявлення вимог до відповідачки має рахуватись 07.08.2009 р. Тобто позивач мав звернутись з даним позовом до відповідачки до 07.08.2014 р., оскільки відповідно до п. 6 кредитного договору строк позовної давності сторонами визначено у 5 років.

До того ж, позивачем не надано жодних належних та обґрунтованих доказів поважності причин такого пропуску.

Щодо вимог до відповідача ОСОБА_4, то позивачем також пропущено строк позовної давності з предявлення заявлених вимог, оскільки позивач більше 6 років не вчиняв жодних дій направлених на стягнення заборгованості з відповідача як поручителя.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задовленні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 22.02.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова