Справа № 214/686/2012
Провадження №22-ц/772/326/2018
Головуючий у суді першої інстанції Білик Н. В.
Доповідач :Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтко Ю.Б.,

розглянув порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником адвокатом ОСОБА_4

на заочне рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року, ухвалене в смт. Літині під головуванням судді Білик Н.В., повний текст якого складений 24 квітня 2012 року,

в справі №214/686/2012

за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід банк" в особі Вінницького регіонального Управління АТ "РОДОВІД БАНК" (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач)

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернулося в районний суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №Ск-284-000297/1-2008, відповідно до умов якого останній наданий споживчий кредит в сумі 8181,75 грн. строком до 28 січня 2010 року зі сплатою 7% річних.

Однак позичальник належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання по сплаті кредиту незважаючи на неодноразові нагадування та направлення їй Банком претензії про необхідність погашення заборгованості з повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів. А тому заборгованість по споживчому кредиту станом на 15.02.2012 року становить 71225,50 грн., з яких: заборгованість по кредиту, в тому числі прострочена заборгованість 5881,43 грн., пеня за прострочену заборгованість 60812,41 грн, заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту, в тому числі прострочена - 3901,88 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь кредитну заборгованість у розмірі 71225,50 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «РОДОВІД БАНК» заборгованість в сумі 71225,50 грн. та судовий збір 712,26 грн.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Літинського районного суду від 24 квітня 2012 року в даній справі залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин, що мають значення для справи, а також порушення ним норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в частині стягнення пені та заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що наданий банком розрахунок не є належним доказом, який підтверджує наявність чи відсутність заборгованості, оскільки таким доказом можуть бути виключно первинні документи. Крім того, на думку скаржника суд безпідставно стягнув неустойку (пеню) в сумі 60812,21 грн., оскільки вимога про її стягнення а такому розмірі є дискримінаційною щодо неї як споживача, що суперечить законодавству України, а саме Закону України «Про захист прав споживачів», адже укладений кредитний договір є договором саме споживчого кредитування. Також таким, що суперечить вимогам закону, є нарахування банком і стягнення судом плати за обслуговування кредиту.

Від ПАТ «Родовід Банк» суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, а якому представник банку просить відмовити в її задоволенні, а заочне рішення Літинського районного суду від 24 квітня 2012 року залишити без змін. Вважає, що рішення суду в частині стягнення пені відповідає вимогам закону.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року встановлено в розмірі 1762 грн.

Ціна позову в даній справі складає 71225,55 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176000 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, воно повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити судові витрати тощо.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки, викладені у рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права і відповідно до статті 376 ЦПК України в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року, є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції з урахуванням норм статей 1054, 625 ЦК України, вважав підтвердженим факт невиконання зобов'язань відповідачем по кредитному договору, а тому прийшов до висновку про задоволення позову АТ «РОДОВІД БАНК» в повному обсязі.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна. В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції не зазначив про всі встановлені ним обставини справи і визначені відповідно до них правовідносини. Рішенням містить посилання на норми матеріального права, що не мають жодного відношення до заявлених вимог, зокрема статті 226-227, 625 ЦК України. В резолютивній частині рішення зазначено загальну суму стягнення без вказівки на її складові, підставу і період стягнення.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

28 січня 2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК») та ОСОБА_3 укладено договір №Ск-284-000297/1-2008 (а.с.4-10).

За умовами договору - п.1.1.5 банк надає ОСОБА_3 (держателю) споживчий кредит у розмірі 8181,75 грн. строком до 28 січня 2010 року (включно) та зі сплатою 7 процентів річних. В свою чергу держатель зобов'язується повністю погасити споживчий кредит, сплатити проценти за користування ним та плату за обслуговування споживчого кредиту в строки та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 2.5 договору визначено, що проценти за користування грошовими коштами за споживчий кредит нараховуються банком щомісячно, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення заборгованості за споживчим кредитом.

Пунктом 2.14 договору встановлено, що щомісячна плата за обслуговування споживчого кредиту становить 2,65 процента від суми наданого споживчого кредиту, нараховується Банком в останній робочий день місяця, а також 28 січня 2010 року та в день повного погашення споживчого кредиту, але не пізніше строку, вказаного в п. 1.15 цього Договору, та сплачується щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним, а також 28 січня 2010 року, або в день повного дострокового погашення споживчого кредиту.

За порушення строків погашення заборгованості за споживчим кредитом, сплати процентів, внесення плати за обслуговування споживчого кредиту держатель зобов'язався сплачувати Банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6% від суми простроченого платежу, якщо інший розмір пені не встановлений тарифами - п. 4.1.23 договору.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11 ЦК України) - ч. 1, 2 статті 509 ЦК України.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться - стаття 526 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1054, статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Одержання позичальником суми кредиту відповідачем не заперечувалося, а відтак не потребує доведення факт виконання банком своїх зобов'язань за кредитним договором.

Так само відповідачем не заперечується заборгованість по кредиту в розмірі 5881 грн. 43 коп., а також заборгованість по процентах за користування ним.

Між сторонами виник спір з приводу законності й обґрунтованості нарахування позивачем пені в сумі 60812,41 грн., та 3901,88 грн. заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту.

Як встановлено судом, щомісячна плата за обслуговування споживчого кредиту встановлена договором між сторонами (п. 2.14) й відображена в детальному розписі сукупної вартості споживчого кредиту, що є додатком до кредитного договору від 28.01.2008 року (а.с. 11).

Вказаний детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача відповідає Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, що діяла на момент укладення договору.

Суд відкидає посилання представника відповідача на те, що за положеннями частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори. відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, а умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідні зміни до частини 4 статті 11 Закону були внесені Законом України від 22.09.2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 17 жовтня 2011 року і відповідно до пункту 2 його Прикінцевих положень дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відтак помилковими є посилання апелянта на висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 року по справі №6-2071цс16, який зроблено щодо умов кредитного договору, укладеного 09 вересня 2014 року. тобто після набрання чинності вищевказаним Законом.

Отже нарахування позивачем і стягнення судом плати за обслуговування кредиту в сумі 3901 грн. 88 коп. також відповідає умовам укладеного між сторонами договору і не суперечить закону.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення пені за порушення умов договору, суд першої інстанції неповністю з'ясував обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, і неправильно застосував норми матеріального права.

Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (укладення й виконання договору споживчого кредиту між сторонами) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Встановлений пунктом 4.1.23 договору розмір пені - 1,6% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки складає 584% річних (1,6% *365 днів), тобто розмір відшкодування за рік прострочення в шість разів перевищуватиме розмір збитків, що складаються з сум як несплаченого кредиту, так і процентів за користування ним і плати за обслуговування споживчого кредиту.

Така умова договору є явно несправедливою, суперечить принципу добросовісності й створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Тому з урахуванням принципів добросовісності, справедливості і розумності, відповідно до частини 3 статті 551, пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зменшує розмір пені за договором до 50% збитків, тобто неотриманих кредитором сум: кредиту 5881,43 грн., процентів за користування ним - 629,78 грн. і заборгованості по платі за обслуговування кредиту - 3901,88 грн., тобто 5206,55 грн.

Суд відкидає посилання апелянта на необхідність застосування до вимог позивача щодо платежів за період з 28 січня 2008 року по 31.01.2009 року позовної давності, так як в березні 2008 року і в серпні 2009 року ОСОБА_3 внесла в касу банку грошові кошти в сумі 1199,96 грн. і 3200 грн. відповідно з призначенням платежу «виконання грошових зобов'язань за кредитним договором №Ск284-000297/1/2008 від 28.01.2008 року», тобто вчинила дії, які свідчать про визнання нею свого боргу, що відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України є підставою переривання перебігу позовної давності. Позов пред'явлено до суду 29.02.2012 року, а відтак позивачем не пропущено строку позовної давності.

Сторонами понесені судові витрати по справі: позивачем 712,26 грн. судового збору при поданні позову, а відповідачем - 1103,49 грн. (320 грн. за подання заяви про перегляд заочного рішення і 783,49 грн. за подання апеляційної скарги).

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1, 10 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 156 грн. 20 коп. (712,26*15619,64/71225,50), з позивача на користь відповідача - 861 грн. 50 грн. (1103,49*(1-15619,64/71225,50)), а відповідно до частини 10 цієї статті з позивача підлягає стягненню на користь відповідача різниця в сумі 705 грн. 30 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником, адвокатом ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства "Родовід банк" в особі Вінницького регіонального Управління АТ "Родовід банк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" в особі Вінницького регіонального Управління АТ "РОДОВІД БАНК" заборгованість за договором №Ск-284-000197/1-2008 від 28.01.2008 станом на 15 лютого 2012 року в розмірі 15619 (п'ятнадцять тисяч шістсот дев'ятнадцять) гривень 64 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 5881,43 грн., заборгованості по процентам в сумі 629,78 грн., заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту в сумі 3901,88 грн., та пені 5206,55 грн.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» на користь ОСОБА_5 різницю в сумах належних судових витрат в розмірі 705 грн. 30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ Стадник І.М.

Судді: /підпис/ Міхасішин І.В.

/підпис/ Войтко Ю.Б.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.