АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/2409/17 Головуючий суддя І інстанції Іванова І. В.
Провадження № 22-ц/790/1165/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: Бровченко І.О., Бурлака І.В.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Територіальна громада Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила ухвалити рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 1983 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3, 1984 року народження та ОСОБА_4, 1987 року народження. За рішенням виконавчого комітету Жовтневої ради народних депутатів від 24.12.1991 року № 172 на їх сім'ю з чотирьох осіб була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, де вони проживають і зареєстровані з 1993 року. У 2005 році відповідач, який також зареєстрований за вказаною адресою, виїхав до Росії на заробітки та по теперішній час місце його перебування позивачу невідоме, відповідач жодного разу не з'являвся у вищевказаній квартирі. Позивач на даний час проживає у спірній квартирі і всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені тільки на неї, вона разом з дітьми самостійно сплачує всі житлово-комунальні послуги, які нараховуються у тому числі й на відповідача, який участі в цьому не приймає. Відповідач не отримує кореспонденцію за вищевказаною адресою, його особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою він тривалий час, більше 12 років, не цікавиться. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив. Крім цього, будь-яких заяв до ЖЕО про те, що відповідач буде відсутній за місцем реєстрації та збереження за ним права користування спірною квартирою не надходило. Тому, на підставі вищезазначеного, позивач просила відповідно до ст. 72 ЖК УРСР задовольнити її вимоги.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням представник Харківської міської ради в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. При цьому вказав на те, що судом неповно з'ясовано обставини та порушено норми процесуального та матеріального права.

Вказав, що у рішенні відсутні підтвердження направлення до відповідного органу запиту про місце реєстрації відповідача, а також інформація щодо інформування відповідача через оголошення. Судом не досліджувалась інформація щодо не проживання відповідача у вказаній квартирі більше 6 місяців. Факт відсутності відповідача у квартирі та підтверджується лише актом про не проживання.

Зазначив, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» - позивачем не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботи відповідача, відсутні відомості знаходження відповідача на стаціонарному лікуванні або перебуванні в місцях позбавлення волі, перебування за кордоном. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач добровільно покинув квартиру.

Розглянувши апеляційну скаргу у визначеному ст. 368 ЦПК України порядку спрощеного провадження, вислухавши пояснення позивача, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про її розгляд, після з'ясування обставин справи, перевірки відповідно до ст. 367 ЦК України законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не знаходить законних підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 внаслідок відсутності без поважних причин проживання понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР шестимісячний строк втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним і обґрунтованим виходячи з наступного.

Судовим розглядом відповідно до наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 1983 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3, 1984 року народження та ОСОБА_4, 1987 року народження.

За рішенням виконавчого комітету Жовтневої ради народних депутатів від 24.12.1991 року № 172 ОСОБА_1 на сім'ю з чотирьох осіб був наданий ордер на житлове приміщення, а саме трикімнатну квартира АДРЕСА_1.

У 2005 році відповідач ОСОБА_2 виїхав до Росії на заробітки та по теперішній час місце його перебування позивачу невідоме.

Позивач ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_3, 1984 року народження та ОСОБА_4, 1987 року народження, є користувачами житлового приміщення, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, право користування якою підтверджується ордером на житлове приміщення № 091910 від 10.01.1992 року.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за вищевказаною адресою з 1993 року. Однак за період з 2005 року по теперішній час відповідач жодного разу не з'являвся у спірній квартирі, не отримує кореспонденцію за вищевказаною адресою, його особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою він ще цікавиться.

Ніяких перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач стосовно відповідача не чинила.

У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у квартирі, у позивач переплачує за комунальні послуги за відповідача, який їх не отримує, чим об'єктивно порушуються права позивача.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, не мешкає понад 12 років. їм це достовірно відомо, оскільки вони мешкають по сусідству та тісно спілкується з позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи виклик ОСОБА_2 був здійснений відповідно до чинних на день правил, передбачених ч. 9 ст. 74 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 - шляхом опублікування оголошення у газеті «Слобідський край» від 09.11.2017 року (а.с.62).

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлена судом відсутність відповідача без поважних причин з 2005 року узгоджуються із змістом наявного в матеріалах справи Акту про його тривалу відсутність за місцем постійної реєстрації.

При цьому доводи скарги про те, що відповідач можливо з поважних причин не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 належними і допустимим доказами в розумінні ст.ст. 77, 79 ЦПК України доказами не доведені, за своїм змістом ці доводи є припущеннями, які суд не може брати до уваги. У своїх запереченнях проти апеляційної скарги представник позивача - адвокат ОСОБА_7 вказала, що суд повно з'ясував відсутність без поважних причин відповідача за місцем постійної реєстрації понад встановлені законом строки. Доводи скарги є безпідставними, оскільки складення акту балансоутримувачем будинку, ЖКУ або КП «Жилкомсервіс» нічим не передбачено, і не є обов'язковим. На спростовування доводів скарги та підтвердження своїх заперечень надала копію акту про не проживання відповідача у квартирі за вищевказаною адресою з 2005 року, підписаного комісією у складі 12 осіб - сусідів; відповідь від начальника Новобаварського ВП ГУНП у Харківській області про відсутність у них заяв від ОСОБА_2 та повідомлень щодо вчинення неправомірних дій стосовно нього; відповідь заступника директора КП «Жилклмсервіс» про відсутність заяв від ОСОБА_2; нотаріально посвідчену 05 лютого 2018 року заяву від сина відповідача - ОСОБА_4 про те, що він зареєстрований та постійно проживає за вищевказаною адресою і при цьому його батько, ОСОБА_2, з 2005 року за адресою реєстрації не проживає і не з'являється, на підставі чого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін. При цьому він також надав свої письмові пояснення в якості свідка, в яких зазначив, що його батько, відповідач ОСОБА_2, квартиру у 2005 році покинув добровільно, зібрав свої речі та поїхав. Батько з 2005 року більше не з'являвся за місцем реєстрації та на цей час з родиною не спілкується.

Таким чином, з урахуванням додатково наданих доказів, які підтверджують належним чином встановлені судом обставини, і спростовують доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували. Тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2017 року - залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 березня 2018 року.

Головуючий:

В.Б. Яцина.

Судді: І.О. Бровченко.

І.В.Бурлака.