У Х В А Л А

27.02.2018 м. Ужгород

Суддя Апеляційного суду Закарпатської області Кондор Р.Ю., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, на ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 08 листопада 2017 року та від 08 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 08.11.2017 (а.с. 23-24) залишено без руху позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, повідомлено позивача про необхідність усунення недоліків заяви, а саме:

сплати судового збору, у розмірі, попередньо визначеному судом в порядку ч.2 ст.81 ЦПК України в редакції станом на час постановлення ухвали, та

подання заяви, з додержанням вимог ст.119, 120 ЦПК України, у названій редакції, зокрема, уточнення суб'єктного складу.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 08.12.2017 (а.с. 66) відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Не погоджуючись із названими ухвалами, сторона відповідача оскаржила їх в апеляційному порядку. Мотивує тим, що такі постановлені з порушенням норм процесуального права, оскільки ухвалою судді місцевого суду від 08.11.2017 було неправильно визначено розмір судового збору, без урахування дійсної вартості майна, яке є предметом спору, а ухвалою судді від 08.12.2017 - встановлено правильність сплати 4 000,00 грн. судового збору, розмір якого був визначений оскарженою ухвалою про залишення позовної заяви без руху. Отже, на думку апелянта, такі ухвали підлягають скасуванню, як такі, що постановлені з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У прийнятті до розгляду апеляційної скарги слід відмовити, а апеляційну скаргу повернути апелянту з огляду на наступне.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги, апелянт посилається на неправильне визначення розміру судових витрат.

Частиною 1 статті 353 ЦПК України, чинної редакції, визначено перелік ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Згідно з п.13 ч.1 ст.353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат. Аналогічні положення передбачалися і ст. 293 ч. 1 п. 9 редакції ЦПК УКраїни, що була чинною на час вирішення відповідних процесуальних питань суддею суду першої інстанції.

Звертаючись із даним позовом, позивач просив суд, визначити розмір судового збору, якій підлягає сплаті за подання позову, оскільки, спірне майно перебуває у власності ОСОБА_1, тому визначити його вартість, і відповідно, розмір судового збору на час подання позову, немає можливості.

Це клопотання було задоволено судом, визначено розмір судового збору в порядку ч.2 ст.81 ЦПК України у відповідній редакції.

За змістом цієї норми, якщо на момент пред'явлення позову встановити точну ціну спірного майна неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Отже, визначений в такому порядку розмір судового збору не є остаточним. Така дія суду, надає можливість позивачу подати позовну заяву за встановленою процесуальним законом формою. В подальшому, за умови відкриття провадження та вирішення справи, буде визначено і розмір судового збору. Тобто, на даному етапі, розмір судового збору визначено лише попередньо, а отже відсутня і можливість перевірити апеляційним порядком правильність цього визначення, до встановлення вартості спірного майна, яка буде встановлена в ході розгляду справи. Сам предмет оскарження на даному етапі відсутній. Крім того, слід враховувати, що заява позивача залишалася без руху і через інші її недоліки, а не лише зважаючи на судовий збір, який, при цьому, є лише одним із елементів судових витрат, визначення яких, власне, і може бути предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин, процесуальних підстав для перевірки апеляційним ухвали судді про залишення заяви без руху в частині визначення судових витрат немає.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент постановлення оскаржуваної ухвали) окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з недотриманням правил підсудності.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 353 ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, який набрав чинності з 15.12.2017) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності.

Разом з цим, апелянт оскаржує ухвалу, з інших підстав (пов'язуючи такі із попереднім визначенням розміру судового збору), які не передбачені ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, який набрав чинності з 15.12.2017), апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.

Керуючись ст. 357 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якоїх діє адвокат ОСОБА_2, на ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 08 листопада 2017 року та від 08 грудня 2017 року - повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення, який є днем складення повного судового рішення, але протягом тридцяти днів може бути оскаржена до Верховного Суду.

Суддя