Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2018 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Хитрука В.М.

при секретарі Мазур К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договорів купівлі-продажу удаваними в частині покупця, визнання покупцем за договорами, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з цивільним позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у якому просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_1, посвідченими 06 липня 1999 року за реєстрами № 830 та № 832, удаваними з моменту їх укладення в частині покупця; визнати його покупцем; визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку; стягнути на його користь судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що до 1999 року заробляв гроші у Польщі. Повернувшись до м. Бар ОСОБА_1 вирішив купити житловий будинок. З продавцем ОСОБА_3 обумовили ціну. Для консультації про порядок оформлення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки вони звернулись до приватного нотаріуса Любарської Л.С., яка порадила оформити документи на тещу позивача ОСОБА_5. Після підготовки усіх необхідних документів, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прибули до кабінету приватного нотаріуса. Перед цим, для гарантії забезпечення продажу житлового будинку та земельної ділянки, позивач дав продавцю ОСОБА_3 завдаток в сумі 5 тисяч доларів США. 06.07.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. За домовленістю з ОСОБА_5, остання склала на ОСОБА_1 заповіт, який був посвідчений 06 липня 1999 року за реєстром № 831 приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Любарською Л.С. Після оформлення документів про купівлю-продаж будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 решту 15 тис. доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. ОСОБА_1 звернувся до Барської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса. Нотаріус повідомив, що крім нього, з заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 як донька померлої ОСОБА_5 Тому нотаріус виніс постанову, якою відмовив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. ОСОБА_1 звернувся до Барського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Остання в свою чергу звернулась до нього з зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним. За висновком судової почеркознавчої експертизи підпис в заповіті, посвідченому 06 липня 1999 року за реєстром № 831 приватним нотаріусом Любарською Л.С., виконано ОСОБА_2, а не ОСОБА_5. Рішенням Барського районного суду від 01 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним задоволено повністю, визнано заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Любарською Л. С. 06 липня 1999 року за реєстром № 831, недійсним.

Позивач вважає, що саме він виступав покупцем 06 липня 1999 року житлового будинку та земельної ділянки в місті Бар, вулиця Першотравнева, 20, так як сплатив повністю кошти за будинок та землю. Вказані договори в частині покупця є удаваними і тому повинні бути визнані недійсними в порядку ч. 1 ст. 58 ЦК України в редакції 1963 року.

У судовому засідання представник позивача адвокат ОСОБА_7 надала пояснення, аналогічні викладеному, просять позов задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 проти задоволення позовних вимог заперечили, та подали письмові заперечення, в яких вказують про те, що вважають позов безпідставним та необґрунтованим, просять у задоволенні такого відмовити. Стверджують, що оскільки позивач не був стороною правочину, він не має права звернення до суду із цим позовом, а його звернення є безпідставним, надуманим і таким, що не відповідає вимогам закону, спричинене особистими неприязними відносинами, що виникли між ним та ОСОБА_2 після розлучення в 2103 році. 06.07.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Для укладення договорів до нотаріуса ОСОБА_2 прийшла разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5, та продавцем ОСОБА_3 Їх на автомобілі привіз ОСОБА_1 Так як мати була неписемною, то договори купівлі-продажу від її імені підписала ОСОБА_2 Після цього ОСОБА_1 поїхав на роботу за кордон, і за весь час приїздив в Україну 3 рази, в спірному будинку не проживав. Позивач не надав жодних доказів, що будинок та земельні ділянка були придбані саме за його особисті кошти, а не те, що він просто їх передавав. Позивачем не доведено спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто наявність у сторін іншої мети та намагання приховати інший правочин, що свідчить про те, що позиція позивача ґрунтується виключно на припущеннях. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договори купівлі-продажу було укладено з метою приховання іншої угоди. Не пред'явлення позивачем претензій протягом 15 років щодо придбання майна на ім'я ОСОБА_5, з урахуванням того, що він достовірно знав про указані договори, намагався отримати спірне майно за заповітом ОСОБА_5, що дає підстави вважати, що він не заперечував факт належності спірного нерухомого майна саме ОСОБА_5, тому правові підстави для визнання цього договору удаваним в частині покупця відсутні. Зважаючи на те, що оспорюваний договір було укладено 06.07.1999 року і за твердженням позивача, про факт укладення такого йому було відомо на час укладення такого, просять суд застосувати строки позовної давності, оскільки трирічний строк, встановлений законом на момент його звернення до суду сплив.

Відповідач ОСОБА_3, який є громадянином Держави Ізраїль і проживає за межами України, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, письмових заперечень на позов не подав.

Відповідно до положень Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах, вчиненої у Гаазі 15 листопада 1965 р. (далі - Гаазька конвенція 1965 р.), суд надіслав відповідачу судові документи (копію позовної заяви з додатками повідомлення про дати судових засідань) поштою. Зазначене поштове відправлення було вручене уповноваженій на одержання кореспонденції особі 26.07.2017 р. Враховуючи, що судові документи для відповідача передавались у спосіб, передбачений Гаазькою конвенцією 1965 р., з дати їх направлення сплинули усі встановлені судом терміни для розгляду цієї справи, суд відповідно до положень вищевказаної Конвенції та ЦПК України вбачає підстави для ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та їх представників, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.07.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договори купівлі - продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будов та споруд, які розташовані в АДРЕСА_1, посвідчені 06 липня 1999 року за реєстрами № 830 та № 832 приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Любарською Л.С.

Згідно ст. ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Нормами ст.13 ЦК України, встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також закріплено положення про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до вимог ст. 41 ЦК УРСР, 1963 року, чинного на час укладення оспорюваного договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час укладення оспорюваного договору, роз'яснено, що встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Відповідно до вимог ст. ст. 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України.

Всупереч цьому, позивачем не доведено тих обставин, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено з метою приховання іншої угоди, а також тих обставин, що ним було сплачено будь-які кошти за нерухоме майно.

Посилаючись на рішення Барського районного суду від 01 лютого 2016 року, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним задоволено повністю, визнано заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Любарською Л. С. 06 липня 1999 року за реєстром № 831, недійсним, позивач не надав суду вказаного рішення суду, не заявив клопотання про огляд у судовому засіданні матеріалів справи.

Суд не вправі приймити як доказ в мажах даної справи покази свідків чи сторін здобуті в іншій справі, в той час коли вказані свідки не були заявлені для допиту в дані справі.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за їх безпідставністю, необґрунтованістю, недоведеністю.

Оскільки в позові слід відмовити за недоведеністю, що є самостійною підставою для цього, тому в клопотання відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Така позиція викладена, зокрема, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому суд, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України ст. ст. 13,16 ЦК України, ст. ст. 10, 41, 58 ЦК УРСР, 1963 року -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання удаваними договорів купівлі-продажу, які посвідчені 06 липня 1999 року за реєстрами № 830 та № 832, приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу, визнання покупцем за вказаними договорами, та визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку - відмовити повністю.

Судові витрати залишити з позивачем.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: