Справа № 192/2014/17
Провадження № 2/192/147/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.02.2018 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Щербини Н. О.,
за участю секретаря судового засідання Савчукової В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Солоне в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Святовасилівська сільська рада Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи, такою що втратила право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної спільної сумісної власності належить житловий будинок №75 по вул.Артюха в с.Промінь Солонянського району Дніпропетровської області, в якому зареєстрований відповідач по справі, як члени сімї власника будинку, оскільки є рідним племінником чоловіка позивачки, а тому вказана особа мали право на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України на користування спірним житлом.
Позивач зазначає, що ОСОБА_2 з 10 жовтня 2002 року був зареєстрований в спірному приміщенні і мешкав разом з сімєю позивачки до вересня 2003 року, а з цієї дати припинив проживання і до теперішнього часу без поважних причин не проживає в ньому.
Оскільки відповідач до цього часу зареєстрований у спірному приміщенні, то це значно порушує права позивача на користування і розпорядження вказаним нерухомим майном, а тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свій позов, просила його задовольнити. Пояснив, що є співвласником спірного будинку, а іншими співвласниками є треті особи по справі, які є її дітьми. В даному будинку зареєстрована позивачка, її син - ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2, який є рідним племінником її чоловіка, який помер 17 грудня 2006 року. Відповідач був зареєстрований в будинку з 10 жовтня 2002 року з її згоди, оскільки приїхав з Казахстану та не мав де жити. Мешкав разом з сімєю позивачки до вересня 2003 року, а потім переїхав до своїх батьків, які теж приїхали з Казахстану та придбали собі будинок. В добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації, а тому просила позов задовольнити, оскільки рішення суду буде підставою для зняття відповідача з реєстрації.
Відповідач ОСОБА_2, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.43) в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і відзиву на позов та доказів, що їх обґрунтовують. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд за згодою позивачки суд ухвалив здійснювати розгляд справи в порядку заочного провадження.
Представники третьої особи Святовасилівська сільська рада Дніпропетровської області, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Згідно поданої до суду письмової заяви прохали проводити розгляд справи у відсутність представника третьої особи (а.с.30).
Треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.41,42), в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.
Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки останні 10 років та свідку відомо, що в 2002 році до сімї позивачки приїхав племінник її чоловіка з Казахстану Олександр. Йому ніде були жити, а тому він став жити у них, та проживав приблизно до осені 2003 року, а потім з Казахстану приїхали його батьки, придбали собі будинок і ОСОБА_2 перейшов жити до них. На даний час в будинку позивачки крім неї ніхто не проживає.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що є кумом позивачки. Знає її сімю з 1992 року. Свідку відомо що в 2002 році до них з Казахстану приїхав племінник чоловіка позивачки, проживав з ними в будинку приблизно рік, а потім пішов жити до своїх батьків, які купили собі окремий будинок. Останній раз свідок був вдома у позивачки на початку 2018 року та не бачив будь-яких речей відповідача.
Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
У судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 2000 року, виданого Промінською сільською радою згідно розпорядження № 33 на праві приватної спільної сумісної власності з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належить житловий будинок №75 по вул.Артюха в с.Промінь Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.8).
Судом встановлено, що зі згоди позивача в належному їй на праві власності житловому будинку з 10 жовтня 2002 року зареєстрований відповідач у справі - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Святовасилівської сільської ради від 13 листопада 2017 року (а.с.10), довідкою про реєстрацію місця проживання від 13 листопада 2017 року (а.с.11), випискою з домової книги (а.с.12-14).
Після здійснення реєстрації місця проживання в належному на праві власності позивачу житловому будинку, відповідач фактично без поважних причин з 2003 рокуне проживає в житловому будинку, а будь-які його особисті речі в будинку відсутні, що убачається з акта обстеження помешкання від 13 листопада 2017 року (а.с.16), складеного за участю депутата Святовасилівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та свідка ОСОБА_6, який підтвердив ці обставини в судовому засіданні під час його допиту в якості свідка. Також факт не проживання відповідача з 2003 року у спірному будинку підтверджується довідками виконавчого комітету Святовасилівської сільської ради від 13 листопада 2017 року (а.с.15).
Суд приходить до висновку, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України, ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV.
В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Судом встановлено, що позивачка 07 липня 1986 року уклала шлюб з ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії ІІ-ОГ № 254720 (а.с.9), та залишила собі прізвище «Матьоріна». Також судом встановлено, що відповідач є рідним племінником чоловіка позивачки та був зареєстрований в спірному будинку за його згоди, що підтверджується матеріалами справи, показаннями свідків, а тому вважається членом сімї позивачки.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Суд вважає, що відповідач, як члени сім'ї позивача, а саме як племінник чоловіка, що було встановлено в судовому засіданні, зареєстрований зі згоди позивачки в належному їй на праві власності житловому будинку, проте без поважних причин з вересня 2003 року, тобто понад рік не проживає у ньому, своєї реєстрації в ньому не припинив, що порушує права позивачки як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана норма закону також свідчить про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Проте, відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Оскільки ЦК України має вищу юридичну силу, тому суд вважає, що в даному випадку слід вирішувати питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, що буде підставою для зняття його з реєстрації місця проживання.
Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач відсутній за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання без поважних причин понад один рік. При цьому він не несе будь-яких витрат на утримання житлового приміщення, в якому не з'являються і не користується ним з вересня 2003 року, а тому є таким що втратив право на користування цим житлом.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
На підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 77, 78, 81-82, 89, 141, 229, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складений 28 лютого 2018 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина