Єдиний унікальний номер 226/413/17 Номер провадження 22-ц/775/279/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Бахмут

номер справи №226/413/17 номер провадження 22-ц/775/279/2018

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого Новосядлої В.М.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

секретар Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 8 грудня 2017 року у цивільній справі №226/413/17 (головуючий суддя першої інстанції Салькова В.С. Димитровського міського суду м. Мирноград) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про вселення у квартиру

та

за зустрічним позовом ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3 та комунальне підприємство «Служба єдиного замовника», до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

21 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про вселення у квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів м. Димитрова №10 від 15 березня 1982 року був виданий ордер Б№47-595 на ім'я його батька ОСОБА_1 на право зайняття жилої площі в квартирі АДРЕСА_1 сім'єю, яка складається з: батька ОСОБА_1, мати ОСОБА_4, син ОСОБА_5

2 серпня 1982 року сім'я вселилася у квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився він і був прописаний із батьками з дня свого народження.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його мати ОСОБА_4, і з цього часу в квартирі проживав він, брат і батько.

12 липня 1991 року батько уклав шлюб з ОСОБА_3 і в 2005 році вона, без його згоди і відома, зареєструвала своє місце проживання у їхній квартирі.

06 жовтня 2010 року його брат ОСОБА_5 змінив своє місце проживання та реєстрацію.

Позивач зазначає, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою - змінюють замки, зачиняються на металеву засувку, застосовують фізичну силу і виштовхують його, чим провокують на перевищення необхідної самооборони.

Питання користування позивачем квартирою було предметом розгляду судових інстанцій і рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року відповідачу ОСОБА_1 було відмовлено у позові про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а рішенням апеляційного суду Донецької області від 14 вересня 2016 року відповідачів зобов'язано не чинити йому перешкод у користуванні житлом.

26 жовтня 2016 року було відкрите кримінальне провадження за фактом невиконання ОСОБА_1 судового рішення, однак до цього часу він не може потрапити у квартиру.

Незважаючи на наявність судових рішень про вселення, відкриття кримінального провадження, відповідачі не пускають його до квартири і він змушений проживати у гаражі, ночувати в автомобілі, відпочивати у кімнаті відпочинку за місцем роботи, іноді ночувати у знайомих.

Позивач просив суд вселити його у квартиру.

Відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилається на те, що його старший син ОСОБА_5 виписаний за власним бажанням з квартири 06 жовтня 2010 року, а ОСОБА_2 фактично не проживає у квартирі з 2004 року.

З 14 листопада 2009 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 і проживає з нею в квартирі НОМЕР_1 цього ж будинку.

ОСОБА_1 посилається на те, що його син відсутній у квартирі без поважних причин понад встановлений шестимісячний строк, оскільки вибув на інше постійне місце проживання і забрав свої речі.

Вказані обставини, на думку ОСОБА_1, свідчать про те, що ОСОБА_2 добровільно відмовився від права користування спірною квартирою і не сплачує комунальні платежі по квартирі.

ОСОБА_1 у зустрічному позові заперечує проти того, що він з дружиною чинять перешкоди у користуванні житлом і просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 оскільки той не проживає в квартирі без поважних причин більше ніж шість місяців.

Ухвалою Димитровського міського суду від 25 серпня 2017 року позови були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Димитровського міського суду від 8 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про вселення у квартиру задоволено: вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3 та комунальне підприємство «Служба єдиного замовника», до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640,00 гривень - по 320,00 (триста двадцять) гривень з кожного.

Ухвалюючи рішення про вселення ОСОБА_2 в квартиру і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_2 доведено право користування квартирою, не проживання у квартирі з поважних причин і перешкоджання йому у проживанні в квартирі з боку відповідачів.

Не погодившись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про вселення ОСОБА_2 у квартиру відмовити, а його зустрічний позов задовольнити з таки х підстав:

- суд першої інстанції, визнаючи факт проживання ОСОБА_2 в іншому місці зі своєю сім'єю, помилково прийшов до висновку про те, що він був відсутній в спірній кватирі з поважних причин і вселив його в квартиру,

- факт відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації і був підставою для звернення до суду із зустрічним позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

- висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не впускає ОСОБА_2 у квартиру, не було доведено у встановленому законом порядку, а наданий ним відеозапис, який складається із декількох файлів, неможливо ідентифікувати щодо дати його проведення, часу та місця події,

- поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_2 не реалізував своє право вселитись в квартиру за рішенням суду, а продовжував жити із своєю сім'єю в іншій квартирі,

- суд першої інстанції не вирішив клопотання щодо визнання неналежними доказів, наданих ОСОБА_2 та його представником, які датовані до часу ухвалення рішення апеляційного суду Донецької області від 14 вересня 2016 року.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції, представник відповідачів ОСОБА_7, підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.

Заявлене представником відповідачів клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів не було задоволено з тих підстав, що адвокатський запит і повідомлення про повернення виконавчого документу датовані 25 січня 2018 року (рішення ухвалено 8 грудня 2017 року) і не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Крім того, представник відповідачів підтвердила, що ОСОБА_2 іншого житла не має, а квартира в якій він, зі слів відповідачів проживає, належить його дружині.

Позивач і відповідачі у судове засідання апеляційного суду не з'явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу у строк, встановлений апеляційним судом, не надійшов.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_1 є батьком позивача ОСОБА_2, зареєстрований та проживає в цій квартирі.

Дружина відповідача ОСОБА_3 також зареєстрована і проживає в спірній квартирі.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 14 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року, відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зобов'язано не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1

За телефонним повідомленням позивача ОСОБА_2 до Димитрівського відділення поліції з приводу того, що йому чинять перешкоди у доступі до квартири, був наданий Висновок №652 від 23 березня 2016 року про те, що батько заявника двері не відкрив і відмовився спілкуватись із представниками поліції. Роз'яснено право звернення до суду.

17 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до відділення поліції з приводу прийняття заходів стосовно його сина ОСОБА_2, який заважає йому спокійно жити в квартирі.

Згідно із Висновком Мирноградського відділення поліції №2430 від 17 жовтня 2016 року було рекомендовано вирішити спір у судовому порядку.

26 жовтня 2016 року до Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань за повідомленням ОСОБА_2 внесені відомості під №0000245 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 382 КК України щодо невиконання його батьком ОСОБА_1 рішення Апеляційного суду Донецької області від 14 вересня 2016 року.

Разом з тим, за даними Мирноградського ВДВС, виконавчий лист про усунення перешкод та зобов'язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_2, на виконання до ВДВС не надходив.

01 грудня 2016 року ОСОБА_2 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні щодо невиконання рішення суду.

Встановлені судом першої інстанції обставини і надані сторонами докази свідчать про те, що між позивачем ОСОБА_2 і відповідачами склались неприязні стосунки і ОСОБА_1 перешкоджає позивачу у проживанні в квартирі.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що ОСОБА_2 не проживав в квартирі з поважних причин і вселив його в квартиру, а у задоволенні позову про визнання його таким, що втратив право користування квартирою відмовив.

Що стосується мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову, приведених у рішенні суду першої інстанції, то апеляційний суд виходить із наступного.

Звертаючись до суду з позовами, позивач і відповідач із зустрічним позовом посилались на статті 61 і 71 ЖК УРСР.

Згідно із частиною 1 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Підставою позовів була стаття 71 ЖК УРСР.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції одночасно застосував статті 71 і 107 ЖК України.

Відповідно до частини 2 статті 107 ЖК України в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Однак, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної підстави, передбаченої або статтею 71 або статтею 107 ЖК України.

Тобто, одночасне застосування цих статей неможливо.

Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Застосувавши одночасно статті 71 і 107 ЖК УРСР, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в зміні його мотивувальної частини.

Оскільки суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити і виключити із мотивувальної частини рішення посилання на статтю 107 ЖК УРСР.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до викладення позовних вимог, які були предметом розгляду суду першої інстанції і висновку суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, які були предметом розгляду суду першої інстанції.

Що стосується аргументів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, то апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи (частина 4 статті 360 ЦПК).

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 надійшов 20 лютого 2018 року, доказів надсилання відповідачам копії відзиву і додатків до неї ОСОБА_2 надано не було. Поштові квитанції, долучені до відзиву на апеляційну скаргу не є доказом того, які саме документи він надіслав відповідачам. Крім того, поважних причин ненадання доказів у строк до 5 лютого 2018 року ОСОБА_2 не зазначено.

Виходячи з наведеного, апеляційним судом не дається оцінка аргументам, викладеним у відзиві.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 8 грудня 2017 року змінити, виключивши із мотивувальної частини посилання на статтю 107 ЖК УРСР.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку і строки, визначені статтями 389 і 390 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: