Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 202/26417/13-ц

провадження № 61-3582 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року у складі судді Бєльченко Л. А. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Глущенко Н. Г., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») про звернення стягнення на предмет застави.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивовано тим, що 14 травня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № PLRLAK05601638, відповідно до якого останній для придбання автомобіля «Сhevrolet» отримав кредит у сумі 118 896 грн 57 коп. зі сплатою 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором, із кінцевим терміном повернення - 14 травня 2014 року та зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом і винагороду в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між тими самими сторонами укладено договір застави рухомого майна, згідно з яким передано в заставу автомобіль «Сhevrolet», 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. Крім того, на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки № 167, за яким останнє зобов'язалося відповідати за виконання боржником ОСОБА_3 взятих за кредитним договором зобов'язань у межах суми у розмірі 10 тис. грн.

Оскільки позичальник не виконував належним чином кредитних зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, винагороди у встановлені договорами строки, то станом на 19 липня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 83 796 грн 92 коп., із яких: 59 281 грн 72 коп. - заборгованість за кредитом; 19 152 грн 27 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 957 грн 28 коп. - заборгованість із комісії за користування кредитом; 4 405 грн 65 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором передати йому в заклад (володіння) шляхом вилучення предмета застави - автомобіля «Сhevrolet» та комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) цього автомобіля; звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «Сhevrolet», 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із наданням повноважень на отримання дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу або дублікатом для його подальшої реалізації, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Також позивач просив стягнути солідарно з ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 10 тис. грн. та стягнути з ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 виконував свої зобов'язання, але з 1 лютого 2009 року банк збільшив відсотки за кредитним договором із 16,08 до 27,48 %. Вважаючи таке збільшення незаконним, він неодноразово звертався до банку з відповідними заявами, але його вимоги залишені банком поза увагою.

Враховуючи вказане, ОСОБА_3 просив визнати збільшення з 1 лютого 2009 року відсоткової ставки до 27,48 % річних незаконним; зобов'язати банк здійснити корегуючі операції з нарахування відсотків у розмірі 16,08 % річних, починаючи з 1 лютого 2009 року, та зарахувати сплачені кошти на погашення пені, нарахованої після підвищення відсоткової ставки, у рахунок погашення кредиту; звільнити його від сплати неустойки (пені) з 1 лютого 2009 року за прострочення виконання грошового зобов'язання; визнати недійсним договір поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк»; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути належний йому автомобіль «Сhevrolet», який був переданий на відповідальне зберігання банку в порядку виконання судового рішення; стягнути з банку на відшкодування моральної шкоди 100 тис. грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_3 легковий автомобіль «Chevrolet», тип ТЗ: легковий універсал, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, разом із ключами від нього, який був вилучений та переданий на відповідальне зберігання ПАТ КБ «ПриватБанк»; у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Також судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ПАТ «А-Банк» про звернення стягнення на предмет застави та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути автомобіль - скасовано, справу в цих частинах передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року залишено без змін.

Під час нового розгляду справи у червні 2015 року ОСОБА_3 подав заяву про зміну (доповнення) підстав позову та збільшення позовних вимог за його зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» та остаточно просив: визнати збільшення з 1 лютого 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки за користування коштами за кредитним договором від 14 травня 2007 року № PLRLAK05601638 до 27,48 % річних незаконним; зобов'язати банк здійснити корегуючі операції з нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % річних, починаючи з 1 лютого 2009 року, та зарахувати сплачені ним кошти з 1 лютого 2009 року на погашення кредиту (тіла та процентів), які були незаконно без його відома зараховані банком на погашення незаконно нарахованої пені після незаконного підвищення відсоткової ставки, у рахунок погашення кредиту; звільнити його від сплати неустойки (пені), нарахованої банком за вказаним кредитним договором із 1 лютого 2009 року за прострочення виконання грошового зобов'язання; визнати недійсним договір поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк»; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути йому автомобіль «Сhevrolet» разом із ключами від нього, який було вилучено та передано на відповідальне зберігання банку; стягнути з банку на відшкодування моральної шкоди 200 тис. грн.

Останнім рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 травня 2007 року № PLRLAK05601638 у сумі 83 796 грн 92 коп. витребувано у ОСОБА_3 та передано в заклад (володіння) шляхом вилучення ПАТ КБ «ПриватБанк» предмета застави - автомобіля «Сhevrolet», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3

Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «Сhevrolet», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із наданням повноважень на отримання дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу або дублікатом для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто солідарно з ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про повернення автомобіля відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позов банку доведено й обгрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань. Разом із тим суд вважав недоведеними та необгрунтованими зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання повернути автомобіль.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині способу звернення стягнення на предмет застави змінено, доповнено шляхом зазначення, що продаж автомобіля здійснити за ціною, не нижчою за звичайні ціни на автомобілі такої марки та моделі на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року в частині солідарного стягнення з ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 10 тис. грн скасовано, провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк» про солідарне стягнення 10 тис. грн закрито.

Відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_3 про солідарне стягнення 10 тис. грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави - вищевказаний автомобіль, який належить на праві власності ОСОБА_3, - підлягають задоволенню в силу вимог статей 526, 527, 530, 572, 589, 590, 610, 611, 629, 1054 ЦК України, частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу», статей 24, 25, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Крім того, апеляційний суд виходив із того, що, ухвалюючи рішення у справі про звернення стягнення на предмет застави та обираючи спосіб такого звернення, суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо зазначення ціни предмета застави. Так, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність доповнення рішення суду шляхом зазначення, що продаж автомобіля здійснити за ціною, не нижчою за звичайні ціни на автомобілі такої марки та моделі на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які заявник просить скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами порушено статті 1, 60, 213, 303 ЦПК України, статті 5, 207, 652 ЦК України, статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Посилається на те, що під час розгляду справи судами не взято до уваги та не надано правової оцінки тому, що банком при зверненні до суду з цим позовом не надано доказів того, що він як позичальник не виконував належним чином умов кредитного договору; у справі відсутні докази того, що йому було відомо про новий розмір щомісячного платежу після підвищення банком із 1 лютого 2009 року процентної ставки, що станом на 1 лютого 2009 року істотно змінилися обставини, якими керувалися сторони при укладенні договору, та настала подія, яка має безпосередній вплив на вартість ресурсів банку, а також доказів доцільності підвищення відсоткової ставки за кредитом, документа, на підставі якого банк прийняв рішення щодо збільшення відсоткової ставки за кредитом із 1 лютого 2009 року. Банк порушив вимоги частин четвертої, п'ятої статті 137 ЦПК України щодо неподання суду графіка погашення кредитної заборгованості із зазначенням щомісячних платежів. Крім того, посилається на те, що банком до початку процедури звернення стягнення на заставлене майно не були внесені відповідні відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, у зв'язку з чим вважає, що банк порушив установлену частиною третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» процедуру звернення стягнення на заставлене майно. Також вважає, що судами не надано правової оцінки тому, що в повідомленні банку про намір збільшити відсоткову ставку за кредитом відсутні вихідний номер, підпис посадової особи, печатка банку, тобто оформлено з порушенням вимог, зазначених в абзаці 2 частини другої статті 207 ЦК України. Зазначає, що на час підвищення банком процентної ставки за договором, тобто станом на 1 лютого 2009 року, набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тому станом на 1 лютого 2009 року банк не мав права застосовувати підвищення процентної ставки в односторонньому порядку. Разом із тим посилається на те, що умисне ненадання банком інформації на його листи-запити є порушенням з боку банку його прав як споживача і позичальника, а також порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 1.2, 1.3, 3.1, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. На його думку, своїми незаконними діями банк умисно сприяв виникненню у нього простроченої заборгованості, а тому заборгованість виникла не з його вини. Посилається на те, що апеляційний суд взагалі не перевірив доводів його апеляційної скарги у частині наявності в нього підстав для подання зазначеного позову. Суди першої й апеляційної інстанцій не дослідили всіх наявних у справі доказів і, не відобразивши оцінку цих доказів у рішеннях та не встановивши обставин виникнення заборгованості за кредитним договором, дійшли передчасного висновку про його вину як підставу цивільно-правової відповідальності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах доводів касаційної скарги згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в нескасованій та незміненій частинах та рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що 14 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLRLAK05601638, згідно з яким останній для придбання автомобіля «Сhevrolet» отримав кредит у сумі 118 896 грн 57 коп. зі сплатою відсотків у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором, із кінцевим терміном повернення - 14 травня 2014 року та зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом і винагороду в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно з пунктом 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за ставкою НБУ). При цьому надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати настання змін процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у цьому порядку можливо лише в межах кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка за кредитами або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору у випадку порушення позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

Установлено, що банком у зв'язку зі значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки Національного банку України збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом із 16,08 до 27,48 % річних, про що ОСОБА_3 8 січня 2009 року направлено лист-повідомлення.

Також установлено, що ОСОБА_3 здійснював погашення кредиту і після збільшення відсоткової ставки за кредитом із 16,08 до 27,48 % у більшому розмірі до грудня 2011 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між тими самими сторонами укладено договір застави рухомого майна, за яким позичальник передав у заставу банку автомобіль «Сhevrolet», 2007 року випуску, тип ТЗ - легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до договору застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконавця будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Крім того, зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою в розмірі 10 тис. грн на підставі договору поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ « А-Банк» як поручителем.

Згідно з копією витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна обтяження цього автомобіля внесено до реєстру 11 червня 2007 року.

Оскільки відповідач не виконував узяті за вказаним кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, винагороди у встановлені договорами строки, внаслідок чого станом на 19 липня 2012 року за кредитним договором від 14 травня 2007 року № PLRLAK05601638 виникла заборгованість у розмірі 83 796 грн 92 коп., із яких: 59 281 грн 72 коп. - заборгованість за кредитом; 19 152 грн 27 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 957 грн 28 коп. - заборгованість із комісії за користування кредитом; 4 405 грн 65 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 1 Закону України «Про заставу», статтею 572 ЦК України установлено, що застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» та статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Застоводержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом із тим відповідно до статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Виходячи з викладеного, правильним є висновок місцевого суду, з яким у цій частині погодився й апеляційний суд, що оскільки позивач обрав спосіб звернення стягнення за рішенням суду, а не шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса чи інший позасудовий порядок, то обов'язок зареєструвати початок процедури звернення стягнення в такому випадку виникає у обтяжувача лише після набрання чинності рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави.

Крім того, установивши, що станом на 19 липня 2012 року відповідач має заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2007 року № PLRLAK05601638 у розмірі 83 796 грн 92 коп., яка на час розгляду справи в суді не погашена, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави.

За таких обставин суд першої інстанції, із висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, правильно вважав доведеними й обгрунтованими позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави - вищевказаний автомобіль, який належить на праві власності ОСОБА_3, на підставі статей 526, 527, 530, 572, 589, 590, 610, 611, 629, 1054 ЦК України, частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу», статей 24, 25, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд правильно виходив із того, що поза увагою суду залишилися положення статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо зазначення ціни предмета застави, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що рішення місцевого суду в частині способу звернення стягнення на предмет застави необхідно доповнити висновком про те, що продаж автомобіля здійснити за ціною, не нижчою за звичайні ціни на автомобілі такої марки та моделі на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що розрахунок заборгованості є неправильним, оскільки банк на порушення закону провів підвищення відсоткової ставки, апеляційний суд правильно вважав безпідставним, оскільки попереднім рішенням суду у цій справі, а саме рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні його позовних вимог щодо незаконності підвищення банком відсоткової ставки за кредитним договором, і рішення суду в цій частині залишено без змін, як ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року, так і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 квітня 2015 року.

Оскільки суд дійшов висновку про доведеність та обгрунтованість первісних позовних вимог банку та наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави, то правильними є також висновки суду про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про повернення йому автомобіля, який було передано на відповідальне зберігання ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі акта державного виконавця від 19 березня 2013 року та акта опису й арешту державного виконавця від 19 березня 2013 року.

Крім того, із посиланням на статті 543, 554 ЦК України, статті 16, 118 ЦПК України апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення місцевого суду в частині солідарного стягнення із ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у сумі 10 тис. грн, із закриттям провадження у справі в частині вимог до ПАТ «А-Банк» на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України та відмовою в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, так як останній не давав спільної поруки з ПАТ «А-Банк» за договором поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, крім того, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 задоволені шляхом звернення стягнення на предмет застави. При цьому суд виходив із того, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Однак рішення апеляційного суду в цій частині не оскаржується, а суд касаційної інстанції не може переглядати судові рішення стосовно осіб, які касаційну скаргу на ці рішення не подавали, тому в цій частині рішення апеляційного суду не переглядається касаційним судом.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення місцевого суду в нескасованій та незміненій частинах та рішення апеляційного суду містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судами порушено статті 1, 60, 213, 303 ЦПК України, оскільки не взято до уваги та не надано правової оцінки тому, що банком при зверненні до суду з цим позовом не надано доказів того, що він як позичальник не виконував належним чином умов кредитного договору; у справі відсутні докази того, що йому було відомо про новий розмір щомісячного платежу після підвищення банком із 1 лютого 2009 року процентної ставки, що станом на 1 лютого 2009 року істотно змінилися обставини, якими керувалися сторони при укладенні договору, та настала подія, яка має безпосередній вплив на вартість ресурсів банку, а також доказів доцільності підвищення відсоткової ставки за кредитом, документа, на підставі якого банк прийняв рішення щодо збільшення відсоткової ставки за кредитом із 1 лютого 2009 року, є безпідставними, враховуючи установлені судами обставини про те, що умовами укладеного між сторонами у справі договору (пункт 2.3.1) передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні.

Крім того, попереднім рішенням суду в цій справі, а саме рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні його позовних вимог щодо незаконності підвищення банком відсоткової ставки за кредитним договором, і рішення суду в цій частині залишено без змін, як ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року, так і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 квітня 2015 року.

У зв'язку з цим безпідставними є також доводи касаційної скарги про порушення судами статей 5, 207, 652 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а також, що на час підвищення банком процентної ставки за договором, тобто станом на 1 лютого 2009 року, набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського складу та кредитного договору в односторонньому порядку», тому станом на 1 лютого 2009 року банк не мав права застосовувати підвищення процентної ставки в односторонньому порядку; судами не надано правової оцінки тому, що в повідомленні банку про намір збільшити відсоткову ставку за кредитом відсутні вихідний номер, підпис посадової особи, печатка банку, тобто оформлено з порушенням вимог, зазначених в абзаці 2 частини другої статті 207 ЦК України; умисне ненадання банком йому інформації на його листи-запити є порушенням з боку банку його прав як споживача і позичальника, а також порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 1.2, 1.3, 3.1, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; своїми незаконними діями банк умисно сприяв виникненню у нього простроченої заборгованості, а тому заборгованість виникла не з його вини.

Посилання заявника в касаційній скарзі на порушення банком вимог частин четвертої, п'ятої статті 137 ЦПК України та неподання суду графіка погашення кредитної заборгованості із зазначенням щомісячних платежів зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Так, ухвалюючи рішення у справі, суд виходив із того, що розрахунок заборгованості проведено банком правильно, відповідно до вимог чинного законодавства, умов кредитного договору, з урахуванням сум, що були сплачені банку боржником; доказів того, що банком не зараховано сплачених сум, відповідач не надав.

Доводи касаційної скарги про те, що банком до початку процедури звернення стягнення на заставлене майно не були внесені відповідні відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а тому банк порушив установлену частиною третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» процедуру звернення стягнення на заставлене майно, є помилковими за встановлених обставин про те, що згідно з копією витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна обтяження цього автомобіля внесено до реєстру 11 червня 2007 року. Крім того, ці доводи були предметом дослідження й оцінки судами, у тому числі й Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при постановленні ухвали від 22 квітня 2015 року, який дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» обрало спосіб звернення стягнення на підставі рішення суду, а не шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса чи інший позасудовий порядок, а тому в такому випадку обов'язок зареєструвати початок процедури звернення стягнення виникає в обтяжувача лише після набрання чинності рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави.

Крім того, посилання заявника в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд взагалі не перевірив доводів його апеляційної скарги у частині наявності в банку підстав для подання зазначеного позову, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, яке містить висновки про доведеність та обґрунтованість первісних позовних вимог та наявність правових підстави для звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду в незміненій та нескасованій частинах та апеляційного суду в оскаржуваній частині та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду в незміненій та нескасованій частинах та рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2015 року в незміненій та нескасованій частинах та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик