Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 128/147/17-ц

провадження № 61-5831св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Вінницька районна державна нотаріальна контора,

представник відповідача - завідувач Вінницької районної державної нотаріальної контори Березовська Л. М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року в складі судді Ганкіної І. А. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року в складі суддів: Луценка В. В., Денишенко Т. О., Берегового О. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вінницької районної державної нотаріальної контори про визнання бездіяльності та вчинення дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_4, яка за життя, в період з 19 травня 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала у житловому будинку АДРЕСА_1. За життя позивач здійснювала догляд за матір'ю та проживала разом з нею. У 2016 році представник позивача звернувся до Вінницької районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину за законом на земельну частку (пай) та на житловий будинок АДРЕСА_1 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку (пай). При цьому, у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок нотаріусом відмовлено, оскільки даний будинок відноситься до категорії колгоспних дворів і нотаріус не зміг встановити, яка саме частка належить померлій матері позивача.

Посилаючись на те, що вона надала усі необхідні документи для видачі їй свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, у зв'язку із чим дії нотаріуса є неправомірними, позивач просила скасувати вказану постанову та зобов'язати Вінницьку районну державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. З метою отримання свідоцтва про право на спадкування спірного будинку позивач надав державному нотаріусу свідоцтво про право власності на колгоспний двір, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 19 травня 1989 року, у якому зазначено, що указане будинковолодіння належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4 Оскільки спірний будинок перебуває у власності колгоспного двору, а не спадкодавця особисто, і спадкоємець не надала доказів того, що ОСОБА_4 була єдиним членом цього колгоспного двору, тобто нотаріусу не було надано документів, які підтверджують право власності спадкодавця і у нього були відсутні підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину, суд дійшов висновку про те, що дії державного нотаріуса щодо відмови у вчиненні оспореної нотаріальної дії відповідали вимогам Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спадкоємцем надано правовстановлюючі документи на спірний будинок, а саме свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння, видане 01 листопада 1989 року виконавчим комітетом Степанівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів № 128 від 19 травня 1989 року. Суди, на думку скаржника, залишили поза увагою, що головою колгоспного двору, на користь якого видано указане свідоцтво, була мати позивача - спадкодавець ОСОБА_4, а тому державний нотаріус Вінницької районної державної нотаріальної контори мав підстави видати спадкоємцю свідоцтво про право власності на спадкове майно - будинок АДРЕСА_1, а відмова у вчиненні указаної нотаріальної дії свідчить про порушення нотаріусом вимог закону.

У вересні 2017 року Вінницька районна державна нотаріальна контора, в особі завідувача Вінницької районної державної нотаріальної контори Березовської Л. М.,подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві сама стверджує, що позивач надавала утримання, піклування, догляд та допомогу спадкодавцю, яка була її матір'ю та проживала разом з нею у спірному будинку, тобто понад три роки проживала у колгоспному дворі, своїми коштами та працею підтримувала його, що, на думку відповідача, свідчить про право позивача на частку у колгоспному дворі. У зв'язку із зазначеним, державний нотаріус був позбавлений можливості установити частку померлої у майні колгоспного двору. Крім того, для вчинення спірної нотаріальної дії спадкоємцем нотаріусу надано документ, який підтверджує, що право власності на спірний будинок належить колгоспному двору, головою якого була спадкодавець, а не їй особисто. Документ, який свідчить про право власності ОСОБА_4 на спадковий будинок спадкоємцем надано не було, у зв'язку із чим відмова нотаріуса щодо вчинення нотаріальної дії відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, що було враховано судами попередніх інстанцій. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, не вірно зрозумів пояснення відповідача щодо обґрунтованості постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та не вірно пояснив позивачу правові підстави для такої відмови, що призвело до обґрунтування касаційної скарги тими доводами, які не спростовують висновки судів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка проживала з матір'ю до дня смерті, здійснювала догляд та надавала їй допомогу, що підтверджено довідкою № 791 від 16 вересня 2016 року, виданою виконавчим комітетом Степанівської сільської ради Вінницької області.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, надав Вінницькій районній державній нотаріальній конторі, зокрема, свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння, видане 01 листопада 1989 року виконавчим комітетом Степанівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької районної ради народних депутатів № 128 від 19 травня 1989 року, згідно з яким будинковолодіння АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4

Постановою нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори від 04 січня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 1216 ЦК України (в редакції чинній на момент відкриття спадщини) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що потребує відповідного підтвердження факту закріплення за спадкодавцями права власності на спадкове майно відповідними правоустановчими документами.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 86 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння) законодавством було визначено наступні види права власності: приватна, колективна, державна.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Згідно частини другої статті 123 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння), розмір долі члена двору встановлюється виходячи з рівності долей всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Колгоспні двори, виникнення та існування яких пов'язувалося зі спільним вкладом у створення даного майна членами колгоспного двору, належали до спільної сумісної власності членів колгоспного двору.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала із своєю матір'ю - спадкодавцем ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Указаним рішенням установлено, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за своєю матір'ю - ОСОБА_4 та проживала разом із нею до дня смерті в АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим; наказами Міністерства юстиції України; нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Також, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси в установленому порядку та в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину врегульовано главою 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідності до пункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про нотаріат», яка узгоджується з положеннями глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що на момент смерті ОСОБА_4 спірний будинок перебував у власності колгоспного двору, а не особисто спадкодавця, та з'ясувавши, що представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2, державному нотаріусу не було надано документів, які підтверджують право особистої приватної власності спадкодавця на спірний будинок, суди дійшли вірного висновку про те, що позивач не довела тих обставин, якими обґрунтовувала свої позовні вимоги, а саме наявність у державного нотаріуса підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину, а дії державного нотаріуса щодо відмови у вчиненні такої нотаріальної дії відповідали вимогам Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок належав спадкодавцю ОСОБА_4 спростовуються змістом свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння, виданого 01 листопада 1989 року виконавчим комітетом Степанівської сільської ради народних депутатів згідно з яким спірне будинковолодіння належить колгоспному двору, а також поясненнями позивача

Доводи касаційної скарги про те, що державний нотаріус Вінницької районної державної нотаріальної контори мав підстави видати спадкоємцю свідоцтво про право власності на спадкове майно, з урахуванням встановлених судами попередньої інстанції фактичних обставин справи, не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень з огляду на наступне.

Судами встановлено, що документів, які б свідчили про право особистої приватної власності ОСОБА_4 на спадковий будинок спадкоємцем надано не було.

Згідно вимог чинного законодавства нотаріальні дії вчиняються нотаріусами відповідно до наданих їм повноважень та із дотриманням визначеної законом процедури, яка не передбачає можливості для нотаріуса самостійно встановлювати обставини, зокрема, щодо визначення кількості осіб, які проживають у колгоспному дворі, які користувалися його майном, своїми коштами та працею підтримувала таке майно, а також визначення частки всіх членів колгоспного двору у його майні, у тому числі і частки спадкодавця.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена можливості захисту свого права, яке вона вважає порушеним, у передбачений чинним законодавством спосіб.

Доводи касаційної скарги про те, що відмова у вчиненні указаної нотаріальної дії свідчить про порушення нотаріусом вимог закону зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик