Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/2145/17 Головуючий у 1 інстанції: Урупа І.В.
Провадження № 22-ц/778/1080/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що у період з грудня 1979 року по червень 1980 року він проходив військову службу під час бойових дій на території республіки Афганістан. При виконанні службового обов'язку він отримав захворювання, які відповідно до висновку Центральної військово-лікарської комісії пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Внаслідок отриманих захворювань йому встановлено 3 групу інвалідності. Оскільки із-за хвороби, отриманої під час несення військової служби, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання, а отриману ним пенсію він витрачає на лікування, придбання ліків, і тому йому не вистачає на забезпечення себе та своєї родини. Вказане становище спричиняє йому моральні страждання, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з Міністерства оборони України на відшкодування моральної шкоди 240 000 грн.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України, , розташованого за адресою: Повітрофлотський проспект, 6 в м. Києві, на користь ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Стягнуто з Міністерства оборони України, , розташованого за адресою: Повітрофлотський проспект, 6 в м. Києві, судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши розмір суми на відкшодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а заочне рішення Мелітополь-

ського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року у цій справі залишено без змін.

Після закінчення апеляційного розгляду Міністерство оборони України, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів розглядає апеляційну скаргуМіністерства оборони України відповідно до правил ст. 370 ЦПК України, яка унормовує розгляд апеляційної скарги учасників справи після закінчення апеляційного розгляду за апеляційною скаргою іншої особи.

При цьому, колегія зважує на те, що Міністерство оборони України набуло права на апеляційне оскарження заочного рішення Мелітопольського районного суду від 04 травня 2017р. лише після його перегляду за заявою у відповідності до вимог ч. 4 ст. 231 ЦПК України.

Така заява про перегляд заочного рішення була подана Міністерством оборони України до суду першої інстанції 09.06.2017р., коли справа вже перебувала у апеляційному суді. Попри її надходження до суду, спочатку було здійснено апеляційний розгляд скарги ОСОБА_3, яка вже була призначена до розгляду, та лише після цього розглядалась вказана заява Міністерства оборони України.

Ухвалою від 28 листопада 2017р. в задоволенні заяви відповідача про скасування заочного рішення було відмовлено. Саме після цього Міністерство оборони подало апеляційну скаргу на заочне рішення суду у цій справі.

Той факт, що представник Міністерства оборони України приймав участь в апеляційному розгляді справи за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 в даному випадку не може бути підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження, оскільки своїх письмових заперечень на позов та апеляційну скаргу позивача відповідач не подавав, а пояснення його тривали лише 1 хвилину та зводились до формальної відповіді про непогодження з апеляційної скаргою ОСОБА_3 Та з тексту ухвали апеляційного суду від 03 жовтня 2017р. вбачається, що доводи Міністерства оборони України при першому апеляційному розгляді не враховувались та не перевірялись.

В судове засідання апеляційного суду 22 лютого 2018р. сторони не з»явились, будучи належним чином повідомлені, про що маються зворотні поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не спрямували, про причини своєї неявки не повідомили, тому апеляційний розгляд здійснено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України у їх відсутності.

Заочне рішення було постановлено під час дії цивільно-процесуального кодексу у редакції від 18.03.2004р. Проте 15.12.2017р. набув чинності ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017р., яким до цивільно-процесуального кодексу внесені зміни, тому в ході апеляційного розгляду слід перевіряти відповідність судового рішення вимогам ЦПК України в ред. від 18.03.2004р., а за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалюється судове рішення за положеннями цивільно-процесуального кодексу у новій редакції.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування.

Згідно положеннями ч. 4 статті 370 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, яка надійшла після закінчення апеляційного розгляду скарги іншого учасника справи, в межах доводів, які не розглядали під час першого апеляційного розгляду справи.

За вимогами ч. 3 цієї норми, за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Частково задовольняючи позовОСОБА_3 у цій справі та стягуючи на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 встановлена третя група інвалідності, що є наслідком травм та захворювань, пов'язаних з проходженням військової служби у Демократичній Республіці Афганіс-тан, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку має відшкодувати Міністерство оборони України.

З такими висновками суду першої інстанції погодився Апеляційний суд Запорізької області, переглядаючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 щодо збільшення стягнутого судом відшкодування моральної шкоди.

Проте, переглядаючи справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони, колегія не погоджується із такими висновками суду першої інстанції та апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_3 проходив військову службу на території Афганістану в період з грудня 1979 року по червень 1980 року, тобто в період, коли там велись бойові дії, що підтверджується довідкою військового комісара Мелітопольсько-Веселівського ОРВК та відміткою в його обліково-послужній картці та військовому білеті (а.с.10, 11-13).

25 січня 2016 року ОСОБА_3 була встановлена ІІІ група інвалідності у зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби, що підтверджується випискою до акта огляду МСЕК та витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 25.01.2016 за № 4 (а.с.14, 15).

Погіршення здоров'я позивача стало причиною того, що він неодноразово перебував на лікуванні в різних лікувальних закладах (а.с.16-27).

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди у будь-якому розмірі ще не породжує обов'язку її компенса-

ції, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідально-

сті, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. 264 ЦПК України належним чином не дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Так, військова служба пов'язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, та в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані чинним законодавством.

Поза увагою суду першої інстанції залишились положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлю- ється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на які суд першої інстанції належної уваги не звернув, відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

При вищевикладених обставинах, позивачем у матеріали цієї справи не було надано суду першої інстанції належних і допустимих доказів завдання йому будь-якого розміру моральної шкоди, яка б підлягала стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі за рішенням суду, враховуючи вказані вище встановлені судом фактичні обставини цієї справи.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_3 отримав поранення у 1980 році, перебуваючи на службі у лавах Радянської Армії, яка підпорядковувалась Міністерству оброни Радянського Союзу, в той час як з 24 серпня 1991р. на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування в Україні» утворено Міністерство оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України, якою не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Радянській Армії. Не встановлено такої відповідальності і в Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991р.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивача до відповідача у цій справі у повному обсязі.

За таких обставин, доводи відповідача Міністерства оборони України, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 263-264 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України із ухваленням постанови про відмову в позові, апеляційний суд одночасно у відповідності до ч. 3 ст. 370 ЦПК України скасовує ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017р., якою вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 370, 374, 376, 381, 382-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року у цій справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: