ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

суддів Кішкіної І.В. (доповідач), Гапонова А.В., Папоян В.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 219/10537/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року (суддя Медінцева М.Н., повний текст рішення складено 09 лютого 2017 року),

в с т а н о в и в :

01 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення з нежитлового приміщення, посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу від 03 червня 2003 року вона є власником нежитлового приміщення гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, 18 червня 2003 року зареєструвала придбане приміщення у КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації». З грудня 2003 року відповідачка разом з батьком позивачки до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 користувались нежитловим приміщенням гуртожитку, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, а після його смерті одноособово продовжує користуватись зазначеним приміщенням. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2013 року зобов'язано відповідачку звільнити вищевказане приміщення. Відділом державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження 01 квітня 2013 року за виконавчим листом, але ОСОБА_4 усіляко ухиляється до теперішнього часу від виконання рішення суду як добровільно, так і під час проведення виконавчих дій, і не бажає звільніти незаконно зайняте нею нежитлове приміщення, яке продовжує використовувати для отримання особистого прибутку, здійснюючи у ньому підприємницьку діяльність з надання послуг громадського харчування та розважального характеру. Просить примусово виселити ОСОБА_4 з вказаного нежитлового приміщення гуртожитку.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення задоволено.

Примусово виселено ОСОБА_4 з нежитлового приміщення гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення з нежитлового приміщення доведений у судовому засіданні і з урахуванням визнання позову відповідачем, його слід задовольнити.

З вказаним рішенням не погодилася відповідачка ОСОБА_4 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні заочного рішення суд не зміг об'єктивно розглянути зазначену цивільну справу, тому що відповідач був позбавлений можливості надати суду докази, що спростовують позовні вимоги позивача. Відповідачка не веде господарської діяльності в нежитловому приміщенні гуртожитку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, про що свідчать її декларації, в яких зазначено про відсутність прибутку. З серпня 2013 року спірне приміщення займає інший підприємець. У справі немає жодного доказу того, що саме вона займає спірне приміщення, у рішенні відсутній будь-який доказ, який підтверджує те, що відповідачка займає приміщення гуртожитку на момент ухвалення рішення. Вважає, що вона неналежний відповідач у зазначеній справі. Крім того, з рішення не зрозуміло, на які саме норми матеріального права посилається суд, примусово виселяючи її із нежитлового приміщення, в якому вона не проживає та не здійснює підприємницьку діяльність.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідачки ОСОБА_5, яка діє на підставі свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю та ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що за договором купівлі-продажу від 03 червня 2003 року ОСОБА_3 купила належне ЗАТ «Агрофірма Ямське» на праві колективної власності нежитлове приміщення гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.5).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» № 24202365 від 21 жовтня 2009 року, реєстраційний номер 1227980, власником нежилого приміщення (гуртожиток), розташованого в АДРЕСА_1, є ОСОБА_3 (а.с.6).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Донецької області від 27 лютого 2013 року залишено без змін, зобов'язано ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення гуртожитку в АДРЕСА_1 (а.с.7-8,9).

Відділом державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції за виконавчим листом № 2/219/602/2013 (а.с.10), виданим 22 березня 2013 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області у справі № 2/219/602/2013, відкрито виконавче провадження 01 квітня 2013 року (а.с.11).

З повідомлення та акту вбачається, що в межах вказаного виконавчого провадження 12 серпня 2013 року ОСОБА_4 направлено повідомлення відділу державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції щодо прибуття до спірного приміщення для виконання рішення суду, державним виконавцем 16 серпня 2013 року за адресою по АДРЕСА_1 складено акт, згідно якого ОСОБА_4 для виконання рішення суду не з'явилася, двері та ворота за вказаною адресою зачинені (а.с.12).

З довідки та постанови про закінчення виконавчого провадження вбачається, що 13 грудня 2013 року зазначене виконавче провадження закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 (повернення виконавчого документу у випадку, передбаченому ч.3 ст.75) Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.103,135).

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати нежитлове приміщення для власних потреб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з позовом, в якому фактично просила здійснити звільнення належного їй на праві власності нежитлового приміщення шляхом виселення відповідачки в примусовому порядку.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст. 391 ЦК України, дійшов висновку про необхідність примусового виселення з нежитлового приміщення, але не звернув уваги, що виселення допускається в разі порушення житлових прав.

Звертаючись до суду з позовом про примусове виселення з нежитлового приміщення, позивачка посилалася на те, що відповідачка користується належним на праві власності позивачці нежитловим приміщенням всупереч волевиявленню позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Тобто захисту підлягає саме порушене право.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Системний аналіз норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що обставини якими позивачка обґрунтовує свої вимоги підлягають доказуванню, які не можуть ґрунтуватись на припущеннях та для доказовості користування відповідачкою належним на праві власності позивачці нежитловим приміщенням всупереч волевиявленню позивачки, остання повинна надати належні докази.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивачки від обов'язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, зазначив, що підстави, викладені позивачкою в позовній заяві, знайшли своє підтвердження, а, крім того, що відповідачка визнає позов, що не відповідає дійсності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою стверджується про користування відповідачкою ОСОБА_4 належним на праві власності позивачці нежитловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 всупереч волевиявленню позивачки з ІНФОРМАЦІЯ_1 по теперішній час, разом з тим твердження про користування ОСОБА_4 спірним приміщенням з 14 грудня 2013 року жодним чином не підтверджені.

Відповідачкою ОСОБА_4 до апеляційної скарги додано податкову декларацію про майновий стан і доходи та розрахунок податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, за 2014-2016 роки, з яких вбачається, що ОСОБА_4 як фізична особа-підприємець доходів за вказаний період не отримувала, тобто підприємницькою діяльністю не займалася (а.с.88-102).

За клопотанням представника відповідачки на виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України ухвалою апеляційного суду Донецької області від 30 січня 2018 року витребувано у Сіверської міської ради Донецької області інформацію щодо використання спірного нежитлового приміщення.

На виконання зазначеної ухвали на адресу суду надано лист №15-04/527 від 20 лютого 2018 року та акт від 19 січня 2018 року, з яких вбачається, що першим заступником міського голови ОСОБА_6 в приміщенні Сіверської міської ради проведено бесіду з ФОП ОСОБА_4 щодо здійснення господарської діяльності в АДРЕСА_1, остання зазначила, що за вищевказаною адресою господарську діяльність не здійснює. Провідним спеціалістом з юридичних питань юрисконсультом відділу соціально-правової та внутрішньої політики Сіверської міської ради ОСОБА_7, провідним спеціалістом відділу економічного розвитку, торгівлі та інвестиції виконкому Сіверської міської ради ОСОБА_8 сумісно с депутатом ОСОБА_9 було здійснено обстеження нежитлового приміщення в АДРЕСА_1 з метою встановлення особи або осіб, які використовують дане приміщення в цілях здійснення господарської діяльності, на момент здійснення перевірки в даному приміщенні двері зачинено, явних ознак присутності людей в приміщенні не виявлено, вивіска, реклама та інші інформаційні матеріали, що свідчили б про здійснення господарської діяльності, відсутні (а.с.162-163).

З огляду на викладене, позивачка не надала жодних доказів щодо користування відповідачкою спірним нежитловим приміщенням всупереч волевиявленню позивачки з 2014 року по теперішній час, також не спростувала обставини щодо звільнення відповідачкою зазначеного приміщення та нездійснення останньою підприємницької діяльності в даному приміщенні.

Таким чином, позивачка не довела своїх вимог щодо користування відповідачкою належним на праві власності позивачці нежитловим приміщенням всупереч волевиявленню позивачки.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачкою не надано.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи позивачки, викладені в запереченні на апеляційну скаргу, оскільки позивачкою зазначені обставини, викладені в позові, та які досліджені судом.

Згідно із пунктом 4 частини першої ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги і не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог.

Оскільки суд першої інстанції задовольнив позов через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду повністю та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 382 ЦПК України, п. 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2017 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

А.В.Гапонов

В.В.Папоян

Повний текст постанови складено 26 грудня 2017 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна