АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/7620/16-ц 22-ц/774/457/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/7620/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 жовтня 2017 року, яке ухвалене суддею Зіміним М.В. у м. Кривому Розі об 11 годині 12 хвилин та повне судове рішення складено 27 жовтня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позову зазначив, що 07 квітня 2015 року у ратуші Аеро, острів Аеро, Данія він, будучи громадянином України, уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_2, яка є громадянкою України. Після укладення шлюбу із відповідачкою вони проживали разом у м. Мюнхен, Німеччина, у квартирі позивача та за його кошти. Спільних дітей від шлюбу не мають.

У серпні 2016 року відповідачка ОСОБА_2 виїхала до України до своїх батьків, фактично припинивши з ним шлюбні стосунки.

Посилаючись на те, що подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами втрачене взаємне порозуміння, повага та почуття одне до одного, просив розірвати шлюб із відповідачкою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 07 квітня 2015 року у ратуші Аеро, острів Аеро, Данія, за реєстровим номером №10321 - розірвано.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Послався на те, що суд, проігнорувавши бажання сторін зберегти молоду сім'ю, в порушення ч.1 ст.111 СК України, не надав подружжю строку для примирення та безпідставно відмовив в задоволенні поданого ним клопотання з цього приводу, а також клопотання про особисту участь сторін у судовому засіданні. Також зазначив, що суд не переконався в тому, чи не змінилося бажання позивача розірвати шлюб та не перевірив які стосунки у подружжя на час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Відповідач ОСОБА_2, будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи у порядку ч. 5 с. 150 ЦПК України через свого представника ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 34,86), в судове засідання не з'явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 квітня 2015 року у Ратуші Аеро, острів Аеро, Данія укладено шлюб між громадянами України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 07.04.2015 року з нотаріально посвідченим перекладом на українську мову (а.с.11-12).

Сторони від шлюбу малолітніх, неповнолітніх дітей не мають.

Також судом встановлено, що подружні стосунки сторони фактично припинили у серпні 2016 року, мешкають окремо за різними адресами у м. Мюнхен ФР Німеччина, що не заперечувалось представниками сторін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для розірвання шлюбу між сторонами, оскільки вони спільного господарства не ведуть, між ними не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків не підтримують, у позивача відсутнє волевиявлення щодо примирення з відповідачкою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності-правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - сторони у справі, є громадянами України, мають зареєстроване у встановленому порядку місце проживання на території України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спільним особистим законом для сторін, які уклали шлюб у ратуші Аеро, острів Аеро, Данія, поза межами України, є чинне законодавство України та вимоги діючого СК України, яким й визначається припинення шлюбу та правові наслідки його припинення.

З обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 заявлено позов про розірвання шлюбу у зв'язку з тим, що спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим.

Згідно із ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ч. ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Встановивши, що спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим, позивач категорично не бажає перебувати у шлюбі з відповідачкою, суд правильно застосував положення ст.ст. 24, 55, 56 СК України, з'ясував фактичні обставини справи та прийшов правильного висновку про розірвання шлюбу, з чим погоджується колегія суддів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо не вжиття судом першої інстанції заходів до примирення подружжя, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

З аналізу ст. 111 СК України вбачається, що закріплена у цій статті норма є диспозитивною, оскільки, суд буде вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення.

Диспозитивність норми підкреслюється і у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком.

Суд першої інстанції, встановивши, що сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, позивач має стійку позицію щодо розірвання шлюбу та неможливості примирення, дійшов обґрунтованого висновку про недоцільність такого заходу.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо невиконання судом обов'язку по вжиттю заходів щодо примирення подружжя вбачаються безпідставними та ґрунтуються на довільному трактуванні норми ч. 1 ст. 111 СК України та роз'яснень, наданих у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач пред'явив позов про розірвання шлюбу у грудні 2016 року, а оскаржуване рішення було ухвалено у жовтні 2017 року, тобто, з моменту подачі позову пройшов майже рік. Протягом зазначеного часу у відповідачки було достатньо часу для вжиття заходів щодо примирення з позивачем. Крім того, у подружжя був також час на примирення з моменту ухвалення рішення у справі судом першої інстанції до 22 лютого 2018 року, тобто до розгляду справи апеляційним судом. При цьому, колегія суддів зважує на доводи представника позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач заперечує проти примирення з відповідачкою та наполягає на розірванні шлюбу.

Відтак, колегія суддів вважає, що сторони мали достатньо часу для примирення, однак доказів того, що з боку відповідачки такі заходи вживалися, а позивач змінив свою позицію щодо розірвання шлюбу, ані відповідачем, ані її представником суду не надано.

Доводи представника відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо обов'язкової участі сторін в судовому засіданні для дачі особистих пояснень та з'ясування їх позиції щодо розірвання шлюбу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні був присутній як представник позивача, так і представник відповідача, які надали пояснення по суті заявлених позовних вимог та висловили позицію сторін, яких вони представляють, щодо позову. Крім того, за змістом ст.ст. 11, 27 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, особа, яка бере участь у розгляді справи, розпоряджається своїми правами на власний розсуд, в тому числі й правом брати участь у справі через свого представника.

Оскільки право сторін на особисту участь у розгляді справи, подання доказів та надання особистих пояснень не було порушено, розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності сторін, за участі їх представників, не призвів до неправильного встановлення обставин справи та її вирішення, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування правильного по суті рішення суду виключно за наведених обставин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: