АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/2092/16-ц 22-ц/774/42/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 193/2092/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання:

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, яке постановлено суддею Каращук Д.А. у смт. Софіївка, -

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської областіз позовною заявою, в якій просила ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним п.8.1. кредитного договору №KRHGGA від 09.07.2008 року в частині сплати ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, а також кредитний договір №KRHGGA від 09.07.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем в цілому.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 09.07.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № KRHGGA, за умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 17355,64 доларів США.

Вказує, що пункт 8.1. кредитного договору в частині винагороди в розмірі 3,00 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів та кредитний договір в цілому має бути визнаний судом недійсним на підставі п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів.

Зміст пункту 8.1. Кредитного договору щодо обов'язку по сплаті відсотків у розмірі 1,25% на місяць, винагороди в розмірі 3,00 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів не зрозумілий, природу цієї винагороди викладено в нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що ввело позивача в оману та позбавило свідомого вибору.

Зазначає, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає оплаті позичальником. Вважає, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу в повному обсязі інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону, яка має надаватись перед укладенням кредитного договору, внаслідок чого позивачу була надана нечітка, незрозуміла та подана у двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору позивачем. Посилається на те, що вказаний кредитний договір не дає чіткої відповіді на питання, що таке резервування ресурсів, які ресурси відповідач резервує, як він це робить і навіщо, чому за це має додатково платити позивач, а при укладанні зазначеного кредитного договору працівниками банківської установи такі особливі умови позивачу не роз`яснені, а тому, на думку позивача, відповідач включив до умов договору несправедливі умови.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору в частині та в цілому недійсним в порядку захисту прав споживача- задоволено частково.

Визнано п. 8.1 кредитного договору № KRHGGA000000005 від 09.07.2008 року недійсним в частині сплати ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що укладаючи кредитний договір, позивач не мала сумнівів щодо його справедливості та розумності, судом першої інстанції залишено поза увагою клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, позивачем не наведено жодних порушень норм Закону або звичаїв ділового обороту, які використовуються і діють в Україні.

Крім того, представник відповідача зауважує, що п.8.1 кредитного договору № KRHGGA000000005 від 09.07.2008 року не містить ніяких інших тлумачень, крім сплати відсотків в розмірі 1,25 % на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача сторонами не оскаржено, тому, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Вислухавши суддю-доповідача, представника ПАТ КБ "ПриватБанк" - Бродька А.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині визання п. 8.1 кредитного договору № KRHGGA000000005 від 09.07.2008 року недійсним в частині сплнати ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено кредитний договір № KRHGGA000000005 від 09.07.2008 року, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 17355,64 доларів США на строк до 09 липня 2018 року зі сплатою 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди на надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0% річних від суми виданого кредиту щомісячно в Період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів (а.с.6-11).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 кредитного договору для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статтіпункті 8.1 договору.

Згідно до пункту 8.1, відповідач зобов'язується надати позивачу кредитні кошти на строк з 09.07.2008 р. по 09.07.2018 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 17 355,64 долл. США на наступні цілі: у розмірі 15623,24 долл. США на споживчі цілі, з них 15 000,00 долл. США на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 450,00 долл. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 94,49 долл. США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1732,40 долл. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного Договору.

Звертаючись з позовом про визнання кредитного договору в частині та в цілому недійсним в порядку захисту прав споживача, позивач зазначила, що зміст пункту 8.1. Кредитного договору щодо обов'язку по сплаті винагороди в розмірі 3,00 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, не зрозумілий, природу цієї винагороди викладено в нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що ввело позивача в оману та позбавило свідомого вибору.

ПАТ КБ «ПриватБанк» проти заявленого до нього вищевказаного позову заперечував шляхом подання письмових заперечень у яких посилався на застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки кредитні правовідносини за договором KRHGGA000000005виникли 09.07.2008 p., а ОСОБА_1, з позовом про визнання недійсними п.8.1 вказаного кредитного договору звернулася до суду лише 20.12.2016 р.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності, оскільки лише 15.07.2015 року їй стало відомо про її порушене право, та з того, що п.8.1. кредитного договору в частині зобов`язань позивача по сплаті винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача, по своїй природі є дискримінаційними та такими, що суперечить моральним засадам суспільства.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що укладений між сторонами договір є договором споживчого кредиту.

Частинами 1, 3 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

За змістом ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Одночасно, відповідно д ч.5 ст.11, ч.ч. 1, 2, 5,7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» до договорів зі споживачами при наданні споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах , зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Частина 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; договір може бути визнаний недійсним у цілому.

При цьому, ч.4 ст.1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до п.22.8. ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно п.4.1 і п.4.2 кредитного договору для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1 договору.

Згідно до п.8.1 кредитного договору, винагорода за надання фінансового інструменту становить 3 % від суми виданого кредиту, та винагорода за резервування ресурсів становить 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Отже, в договорі винагорода визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку винагороди шляхом встановлення її через значення проценту від суми кредиту.

Укладаючи договір, позивачка по справі ОСОБА_1 була ознайомлена з його умовами, та підписуючи цей договір свідомо погодилася з ними та виконувала їх, зокрема і п.8.1 кредитного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, умови п.8.1 кредитного договору не є несправедливими та не несуть за собою істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, так як є оплатою за резервування Банком ресурсів, а саме коштів для забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань.

Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 p., визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Вказані в пункті п.8.1 кредитного договору платежі не є платежами на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що п.8.1 кредитного договору в частині винагороди за надання фінансового інструменту та в частині винагороди за резервування ресурсів є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача, по своїй природі є дискримінаційними та такими, що суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норм матеріального права, що призвело до ухвалення судом першої інстанції незаконного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволенних позовних вимог позивача із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволені вказаних позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню 606,32 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Керуючись ст.ст.374,376,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року - скасувати в частині визання п. 8.1 кредитного договору № KRHGGA000000005 від 09.07.2008 року недійсним в частині сплати ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 606 (шістсот шість) грн. 32 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: