Справа № 415/8276/17
Провадження № 2/415/685/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.18 року Лисичанський міський суд Луганської області

у складі: головуючого судді Чернобривко Л.Б.

при секретарі судових засідань Павлові О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до відповідача з позовом про надання тимчасового дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого має сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірваний 10.06.2013 року, сторони проживають окремо. Дитина проживає з позивачкою, яка несе усі втрати по утриманню дитини. Син є інвалідом дитинства і потребує лікування у м. Київ. Прізвище дитини у висновку ВКК вказано «ОСОБА_5», оскільки відповідач визнав своє батьківство лише у 2011 році. Надати документи щодо зміни прізвища дитини, позивач не саме можливості, оскільки вони знаходяться на тимчасово окупованій території. Для повернення позивача із сином з м. Київ до місця постійного їх проживання у м. Брянка необхідно отримати дозвіл другого з батьків на перетин лінії зіткнення. Окрім того, сину необхідне проведення лікування у медичних закладах Російської Федерації. Позивач не має можливості отримати дозвіл на перетин лінії зіткнення та виїзд Російської Федерації, оскільки відповідач на зв'язок з позивачем не йде, засоби його зв'язку не відомі. На підставі викладеного, просила надати їй дозвіл на перетин лінії зіткнення малолітнього сина на місце його проживання у м. Брянка, що знаходиться на території, яка тимчасово не підконтрольна українській владі та виїзд до Російської Федерації у супроводі матері.

У судове засідання позивачка та представник позивача не з'явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник служби у справах дітей до суду не з'явився.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засіданні; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причини; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У даній справі представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення суду.

Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 09.12.2011 року, який було розірвано 10.06.2013 року рішенням Брянківського міського суду Луганської області (а.с.6)

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якого в свідоцтві про народження, НОМЕР_2, вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.7).

З ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4, про що свідчить копія виконавчого листа (а.с. 10).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно висновку ВКК від 27.05.2019 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом дитинства до 18 років. (а.с. 8).

З пенсійного посвідчення НОМЕР_3 вбачається що ОСОБА_2 призначена пенсія на утримання дитини інваліда до 18 років (а.с.9).

Згідно довідки про склад сім'ї, ОСОБА_2 мешкає разом зі своїм сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що відповідач не займається вихованням сина, не приймає участь у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини.

Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України, визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21.01.2014 року № 3857-Х1, Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадян України», Правилами оформлення і видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення , затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 ( із змінами) .

Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання держаного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків ( усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правила оформлення і видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 ( із змінами) визначено, зокрема , що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів : паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами, проїзний документ, виданий відповідно до Правил, паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який відповідно до правил, записано дитину , яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитини, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку у цій держави, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини і він відсутній у пункті пропуску; коли в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України, чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій; свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішенні суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України ( під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері).

Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

Позивач просила надати їй дозвіл на виїзд до Російської федерації строком на один рік з дня набрання законної сили рішення суду.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 5.1.1 Порядку в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Відповідно до пункту 5.1.2 Порядку виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України: які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з тимчасово неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи;

Таким чином, виїзд з тимчасово неконтрольованої території на територію України не містить посилання на дотримання Правил, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 № 57.

Відповідно до частин 1, 3 статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Позивач, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини. Тому вимоги про отримання дозволу на переміщення дитини до тимчасово окупованої території України не суперечать закону і підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3, 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст.7, 159 СК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України", Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст.4,10,12,206,263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з поверненням на Україну, малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Брянка Луганської області, ідн. № НОМЕР_1, без згоди (дозволу) батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Росії (РФ), строком на один рік з дня набрання законної сили цього рішення.

Надати дозвіл на виїзд, малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Брянка Луганської області, ідн. № НОМЕР_1, без згоди (дозволу) батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення антитерористичної операції) через лінію зіткнення у межах Луганської області до м. Брянка, строком на один рік з дня набрання законної сили цього рішення.

Надати ОСОБА_2ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Брянка Луганської області, ідн. № НОМЕР_1 дозвіл на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без згоди (дозволу) батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Л.Б.Чернобривко