АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» лютого 2018 року

м. Харків

справа № 643/6628/16-ц

провадження № 22ц/790/1661/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Харківська міська громада в особі Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року в складі судді Поліщук Т.В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської громади в особі Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом, який в подальшому уточнювала.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її цивільний чоловік ОСОБА_3, який в момент смерті перебував в Харківському слідчому ізоляторі.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль НОМЕР_1.

Зазначила, що вказана квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 25 вересня 2009 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Гапоновим Є.Ю., зареєстроване в реєстрі за № 5-83.

Вказала, що автомобіль НОМЕР_1 придбано ними під час перебування у цивільному шлюбі за сумісні кошти у січні 2014 року.

Зазначила, що з квітня 2004 року і до моменту його арешту у квітні 2015 року вони мешкали разом однією сім'єю у цивільному шлюбі в квартирі АДРЕСА_1, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Вказала, що за життя ОСОБА_3, хоча і був намір, вони не встигли зареєструвати шлюб. ОСОБА_3 під час перебування під арештом навіть звертався із письмовою заявою до начальника слідчого ізолятору із проханням про реєстрацію шлюбу між ними, але вони не встигли зареєструвати шлюб.

21 жовтня 2015 року їй надійшла телеграма, в якій повідомлялось про смерть ОСОБА_3

23 жовтня 2015 року вона отримала дозвіл від прокуратури Жовтневого району м. Харкова на поховання тіла ОСОБА_3 його цивільній дружині.

Вважала, що вищезазначене беззаперечно вказує на те, що вона із спадкодавцем створили сім`ю та довгий час проживали разом, вели сумісне господарство, про що також можуть підтвердити свідки.

Вказала, що крім неї, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 не має, оскільки померлий не мав родичів, а вона була єдина для нього близька людина.

Просила встановити факт проживання однією сім'єю між нею і ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації шлюбу з 2004 року до квітня 2015 року; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль НОМЕР_1 у порядку спадкування за законом четвертої черги.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2004 року до квітня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що позивачем не надано жодного належного доказу щодо реєстрації та спільного сумісного проживання разом з ОСОБА_3; що судом першої інстанції не наведено в рішенні, чи не перебувала ОСОБА_1 або ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі у період з 2004 року по 2015 року; що отримана позивачем телефонограма із повідомленням про смерть ОСОБА_3 не доводить факту спільного проживання; що судом першої інстанції не досліджено та не відображено в рішенні інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо належності права власності на спірну квартиру саме ОСОБА_3, отже станом на час подання позову нерухоме майно могло належати іншій особі; що позивачем не надано відомостей щодо інших спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3; що Харківська міська рада має всі підстави для звернення до суду з заявою про визнання майна, яке належало ОСОБА_3 відумерлою спадщиною та передачі її до комунальної власності територіальній громади м. Харкова.

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечувала проти апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 довела факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю протягом 5 років.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, який перебував у Харківському слідчому ізоляторі, помер.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 та автомобіля ВАЗ 21099 ЗНГ, державний номер НОМЕР_1, яка належить йому на праві особистої приватної власності.

За життя ОСОБА_3 заповіту не склав.

21 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримала телеграму від Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)», в якій повідомлялось про те, що її співмешканець ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер в Державній установі «Харківська установа виконання покарань (№ 27)».

23 жовтня 2015 року прокуратура Жовтневого району м. Харкова за № 04-57 дозволила видати для поховання тіло ОСОБА_3 його цивільній дружині ОСОБА_1

17 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Постановою Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 04 травня 2016 року № 2431/02-14/02-31 ОСОБА_1 в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відмовлено.

Як вбачається з відповіді Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 10 березня 2016 року № 4252/2/07.05 ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 04 жовтня 1996 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. На день смерті він був зареєстрований один.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_2 з 06 липня 1984 року.

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що 21 листопада 1981 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та від цього шлюбу має трьох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що шлюб між нею та чоловіком ОСОБА_5 не розірвано. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер. ОСОБА_3 перебував у Харківському слідчому ізоляторі з квітня 2015 року. Підтвердила, що вона та ОСОБА_7 зареєстровані за різними адресами, проте проживали разом. На теперішній час вона проживає в спірній квартирі.

За приписами частини 2 статті 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст.1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов'язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов'язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з'ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім'єю спрямоване на довготривалі відносини.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям; що якщо заявники прожили спільно близько 15 років, вони складають сім'ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Положення статті 74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається з матеріалів справи до 2012 року ОСОБА_1 знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Після 2012 року навіть, якщо припустити, що ОСОБА_1 і проживала з ОСОБА_3 разом, термін проживання з ним складає всього три роки чотири місяця (з ІНФОРМАЦІЯ_6 по ІНФОРМАЦІЯ_1), що недостатньо для визнання її спадкоємцем четвертої черги відповідно до статті 1264 ЦК України.

Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного поживання однією сім'єю; спільний побут, взаємні права та обов'язки (статті 3, 74 СК України), а для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не довела, що вона та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю 11 років.

Оскільки факт спільного проживання не доведений, підстав для з'ясування обставин справи щодо придбання автомобілю НОМЕР_1 під час перебування у цивільному шлюбі за сумісні кошти у січні 2014 року, а також визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом як спадкодавця четвертої черги немає.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Неповно з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, порушивши норми процесуального права та неправильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1

У зв'язку з чим відповідно до статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Оскільки ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року Харківській міській раді відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі в розмірі 3300,00 грн., вказаний судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, ст.389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 3300,00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 березня 2018 року.