Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 204/8149/14-ц

провадження № 61-5145 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1на рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року у складі судді Самсонової В. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на: 3/8 частини квартири АДРЕСА_1; 3/8 частини гаража АДРЕСА_3, АГК «Дорожник»; 3/8 частини автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_2; грошові внески у іноземній та національній валюті, які знаходяться на рахунках, відкритих на ім'я відповідача, у Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ

КБ «ПриватБанк»), Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), Публічному акціонерному товаристві «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк»), Публічному акціонерному товаристві «Райффайзенбанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзенбанк Аваль»), Публічному акціонерному товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» (далі - АКБ «Новий»).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його

мати - ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на зазначене вище майно.

2 березня 2010 року мати склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л. А., яким заповідала все належне їй майно на його користь.

З 26 серпня 1994 року по день смерті заповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2, який на момент відкриття спадщини досяг пенсійного віку та має право на обов'язкову частку у спадщині.

Посилаючись на те, що відповідач не визнає його право на спадкування, приховує обсяг майна, належного його матері на праві спільної сумісної власності подружжя, що унеможливлює оформлення права власності на спадкове майно в позасудовому порядку, просив позов задовольнити.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 19 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на 3/8 частин грошових внесків у іноземній та національній валюті, які знаходяться на рахунках, відкритих на ім'я

ОСОБА_2 у ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Ощадбанк», ПАТ «Укрексімбанк», ПАТ «Райффайзенбанк Аваль», АКБ «Новий», - залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали) .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на 3/8 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 на праві власності належала Ѕ частина спірної квартири, а тому ураховуючи наявність складеного на позивача заповіту, та право відповідача на обов'язкову частку у спадщині, дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/8 частини зазначеної квартири.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 належало інше майно, матеріали справи не містять.

Ухвалою апеляційного суду м. Дніпропетровської області від 20 вересня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 рокузалишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що будь-яке інше майно на момент смерті спадкодавця у її власності не перебувало. Наведене підтверджується Інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 6 липня 2015 року, копією рішення АГК «Дорожник»

від 15 травня 2013 року про переоформлення спірного гаража на ОСОБА_6, листом регіонального сервісного центру в Дніпропетровської області

від 9 серпня 2016 року за № 31/11-2588, з якого вбачається, що спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за заповітом на 3/8 частини гаража АДРЕСА_3, АГК «Дорожник» та 3/8 частини автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1, а також ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а відтак касаційному перегляду не підлягають.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права власності на частину іншого належного на день смерті спадкодавцю майна, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що на момент виникнення права власності на спірний гараж діючим законодавством не було передбачено реєстрація нерухомого майна у відповідних Державних реєстрах, а надана відповідачем довідка

АГК «Дорожник» про переоформлення спірного гаража з ОСОБА_2 на ОСОБА_6 на підставі рішення автокооперативу не є допустимим доказом підтвердження переходу права власності на це нерухоме майно від відповідача до ОСОБА_6

Крім того, спірний автомобіль було зареєстровано за іншою особою лише

26 листопада 2015 року, а тому на момент відкриття спадщини та ухвалення рішення судом першої інстанції, він входив до спадкової маси.

Ураховуючи, що автомобіль та гараж було придбано подружжям у шлюбі, Ѕ частина такого майна належала його матері, вважав безпідставною відмову судів у задоволенні його позовних вимог у цій частині.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу відхилити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що спірні гараж та автомобіль були продані ще за життя його дружини - ОСОБА_4, а тому не можуть входити до складу спадкового майна. Грошові кошти отримані від продажу майна були витраченні на лікування дружини.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_4, а ОСОБА_2 - чоловіком померлої.

2 березня 2010 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори

Хилько Л. А., яким заповіла все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось на день її смерті - ОСОБА_1

На підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа за № 906/2013.

24 жовтня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 посилаючись на те, що позивачем не надано правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно.

На підставі свідоцтва про право власності від 25 грудня 1997 року

ОСОБА_4 на праві спільної власності належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_2.

Співвласником вищевказаного нерухомого майна є відповідач ОСОБА_2, якому належить інша Ѕ частина вказаної квартири.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини гаража АДРЕСА_3, АГК «Дорожник» та 3/8 частини автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1, суди виходили з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження належності вказаного майна спадкодавцю, однак такі висновки суду не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону з огляду на наступне.

Установлено, що з 26 серпня 1994 року по день смерті ОСОБА_4, відповідач перебував з нею у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічне правове положення закріплене в статті 60 Сімейного Кодексу України.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

Відповідач не заперечував, що спірне майно було набуто у шлюбі з

ОСОБА_4 та було їх спільною сумісною власністю.

На виконання ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року, якою задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, надійшов лист Управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 5 серпня 2015 року № 14/5127 про те, що станом на 4 серпня 2015 року ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1, з 13 листопада 1996 року.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_2 зазначав, що указаний автомобіль було відчужено у 2012 році. На підтвердження таких доводів надав копію довіреності від 19 вересня 2012 року, якою він уповноважив

ОСОБА_6 користуватися (експлуатувати), обміняти, заставити, здати в найм (оренду), продати за ціну та на умовах на свій розсуд належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13 листопада 1996 року, автомобіль марки «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України).

Факт видачі відповідачем довіреності іншій особі щодо розпорядження спірним автомобілем не створює юридичних наслідків щодо переходу права власності до іншої особи з моменту її посвідчення. Відтак ОСОБА_2 залишився власником рухомого майна, а між ним та ОСОБА_6 склалися відносини як довірителя та представника.

Частиною другою передбачено статті 1220 ЦК України, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Положення зазначеної норми закону, а також наявні у справі докази свідчать про те, що на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 спірний автомобіль належав на праві спільної сумісної власності подружжя, а відтак Ѕ його частина входила до складу спадщини.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування на 3/8 частини гаража АДРЕСА_3, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не є власником цього гаража, на підтвердження чого послався на рішення

АГК «Дорожник» від 15 травня 2013 року про переоформлення цього гаража з ОСОБА_2 на ОСОБА_6

Такі висновки суду також не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з частиною першою статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» (у редакції чинній на момент прийняття рішення кооперативу) член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону (частина друга статті 19-1 Закону України «Про кооперацію»).

Порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна на момент укладення договору купівлі-продажу гаража від 3 жовтня 1997 року, регулювався Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня

1995 року № 56, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056.

На договорі купівлі-продажу гаража від 3 жовтня 1997 року наявна відмітка про його реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації об'єкту нерухомого майна.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на гараж, рішення автогаражного кооперативу про переоформлення спірного гаража від15 травня 2013 року, не є належним та допустимим доказом на підтвердження переходу права власності від

ОСОБА_2 до ОСОБА_6

Відповідно до статті 57 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій не встановлено яке саме майно належало спадкодавцю на момент її смерті та увійшло до складу спадщини, оскільки вирішальним у вказаному спорі є саме наявність такого майна на момент відкриття спадщини, а не на момент ухвалення судових рішень у вказаній справі. Суди залишили поза увагою те, що на момент відкриття спадщини спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем, відтак належав подружжю на праві спільної сумісної власності, і на Ѕ його частину відкрилась спадщина; встановлюючи фактичні обставини справи, усупереч вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішень), не звернули увагу, що рішення АГК «Дорожник» від 15 травня 2013 року не є допустимим доказом на підтвердження факту переходу права власності до іншої особи, відтак дійшли передчасного висновку про те, що Ѕ цього майна не входила до складу спадщини.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У силу вимог чинного цивільного процесуального законодавства суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, тоді як ухвалюючи оскаржувані рішення у вказаній справі, суди не встановили майно, яке входило до складу спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_4, хто є власником такого майна на момент розгляду справи в судах.

Наведені порушення норм процесуального права унеможливили встановити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому в силу статті 411 ЦПК України оскаржуванні судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на: 3/8 частини гаража

АДРЕСА_3, АГК «Дорожник»; 3/8 частини автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1, підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Під час нового розгляду справи, судам належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін, та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про визнання за ним право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на: 3/8 частини гаража АДРЕСА_3, АГК «Дорожник»; 3/8 частини автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик