АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/225/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м.Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Рибак М.А. 28 листопада 2017 року о 15 год. 55 хв. у м.Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «УКРВЕТСАНЗАВОД» про визнання незаконним формулювання причини звільнення, зобов»язання змінити формулювання причини звільнення,-

встановила:

24 травня 2017 року ОСОБА_2, шляхом направлення засобами поштового зв»язку, звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким:

- поновити строки звернення до суду;

- визнати незаконним формулювання причини звільнення в наказі ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД» №64-К/17 від 20 березня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) «прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України»;

- зобов'язати ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД» змінити формулювання причини звільнення у наказі від 20 березня 2017 року №64-К/17 про припинення трудового договору (контракту) шляхом внесення змін до наказу: замість «прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП» - «за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, ч.3 ст.38 КЗпП України», та шляхом внесення запису до трудової книжки ОСОБА_2 наступного змісту: «Запис за №9 є недійсним», «Звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», «ч.3 ст.38 КЗпП України»;

- стягнути з ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД» витрати на правову допомогу в розмірі 14350 грн.

Також просив стягнути вихідну допомогу та середній заробіток за період вимушеного прогулу, проте ухвалою від 18 вересня 2017 року провадження в частині цих вимог закрито на підставі п.1 ст.205 ЦПК України, оскільки відносно відповідача порушено справу про банкрутство та такі вимоги підлягають розгляду судом, в провадженні якого перебуває така справа.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 14 червня 2016 року працював на посаді менеджера зі збуту відділу виробництва та збуту ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД», 21 червня 2016 року переведений на посаду начальника сектора збуту до управління виробництва, збуту та фінансового аналізу.

У грудні 2016 року змінилось керівництво, яке усно повідомило про зміну умов трудового договору, погіршення умов праці - припинення виплати надбавки за інтенсивність праці. Також зазначає, що протягом тривалого часу роботодавець в порушення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування» не здійснював оплати цих платежів, що призвело до неможливості виплати коштів у зв»язку із тимчасовою непрацездатністю, не нарахування страхового стажу та втрати права на допомогу по безробіттю.

Зважаючи на такі порушення трудового законодавства, ОСОБА_2 13 лютого 2017 року написав заяву про надання невикористаної частини відпустки з 15 лютого 2017 року тривалістю 14 днів та звільнення відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України в останній день відпустки, проте у прийнятті заяви відмовлено.

У зв»язку із відмовою у прийнятті заяви, ОСОБА_2 заручився допомогою адвоката, а згодом і поліції, оскільки роботодавець постійно відмовлявся у прийнятті цієї заяви. Всього були спроби вручити заяву 14 лютого (спроба вручення через адвоката та із викликом поліції, направлення засобами поштового зв»язку), 23 лютого (спроба вручення через помічника адвоката), 24 лютого (повторне направлення засобами поштового зв»язку).

01 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав від роботодавця листи, у яких повідомлялось про необхідність надання письмових пояснень про причини відсутності на роботі 28 лютого та 01 березня 2017 року. В поясненнях на ці листи ОСОБА_2 у заявах від 06 березня 2017 року повідомив, що вважав себе звільненим, а відтак до роботи не приступав.

02 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав листа, у якому повідомлялось, що його заява про надання відпустки з наступним звільненням погоджена не була.

20 березня 2017 року ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД» видано наказ №64-К/17 про припинення трудового договору (контракту) на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, у зв»язку із прогулом без поважних причин. Із цим наказом він ознайомився 22 березня 2017 року.

Також зазначає, що 14 лютого 2017 року звернувся до Державної інспекції з питань праці та прокуратури щодо неправомірних обставин, а 05 травня 2017 року звернувся до первинної профспілкової організації зі скаргою, у якій просив винести на розгляд комісії по трудових спорах питання про порушення трудового законодавства.

Посилаючись на викладені обставини щодо ненадання відпустки з послідуючим звільненням, що фактично є примушуванням до праці, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Як на підстави поновлення строку на звернення до суду посилається на те, що звернувся до Державної інспекції з питань праці, вважаючи цей орган комісією по трудових спорах, та очікував відповідні результати розгляду його звернення. Окрім того, звертався до прокуратури та поліції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, та посилається на помилковість висновків суду щодо пропуску строків на звернення до суду, зазначаючи, що такі пропущені з поважних причин, оскільки перед зверненням до суду позивач звертався до профспілкової організації з вимогою передати спір на розгляд до комісії по трудових спорах, Державної інспекції з питань праці, прокуратури та поліції

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД» посилається на законність звільнення та відсутності з боку підприємства будь-яких порушень. Вказує на пропуск позивачем строку на звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, посилаючись на викладені в них обставини, просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 14 червня 2016 року.

Згідно із відомостями Пенсійного Фонду України від 09 лютого 2017 року за 2016 рік (т.1 а.с.156), відсутні відомості про сплату страхових внесків ДП «УКРВЕНТСАНЗАВОД» щодо ОСОБА_2

13 лютого 2017 року ОСОБА_2 склав на ім'я в.о. генерального директора ДП «УКРВЕНТСАНЗАВОД» заяву, в якій просив згідно із ст.3 Закону України «Про відпустки» надати йому невикористану відпустку 14 календарних днів з 15 лютого 2017 року з виплатою матеріальної допомоги та звільнити його в останній день відпустки згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України. Як на підстави порушення законодавства послався на те, що протягом усього часу роботи йому не нараховується страховий стаж у зв»язку із несплатою підприємством єдиного соціального внеску.

Відповідачем ця заява отримана засобами поштового зв'язку 27 лютого 2017 року.

Листом №86-1/17-112 від 02 березня 2017 року ДП «УКРВЕНТСАНЗАВОД» повідомило ОСОБА_2 про надходження його листа про надання відпустки із запізненням 27 лютого 2017 року та відсутність правових підстав у зв'язку із цим для задоволення заяви.

28 лютого та 01 березня 2017 року ДП «УКРВЕНТСАНЗАВОД» складено акти про відсутність ОСОБА_2 на роботі протягом дня 28 лютого та більше 3 годин 01 березня.

Листами від 01 березня 2017 року ДП «УКРВЕНТСАНЗАВОД» запропонувало ОСОБА_2 надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі.

Листами від 06 березня 2017 року ОСОБА_2 повідомив ДП «УКРВЕНТСАНЗАВОД» про те, що оскільки ним було надіслано заяву про надання йому відпустки із подальшим звільненням, то він себе вважав звільненим з 28 лютого 2017 року на підставі заяви.

Наказом ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД» №64-К/17 від 20 березня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Із цим наказом ОСОБА_2 ознайомився 22 березня 2017 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність порушення трудових прав, які давали працівнику право на звільнення відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, проте, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском установлених ст.233 цього Кодексу строків, які не є поважними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Так, суд вказав, що очікування результатів розгляду звернення до Державної інспекції з питань праці, звернення до прокуратури, поліції та профспілкової організації, не свідчать про поважність причин пропуску строку; комісія по трудових спорах в ДП «УКРВЕНТСАНЗАВОД» не обиралась і спір підлягає безпосередньому розгляду у суді.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відповідно до ч.3 ст.38 цього Кодексу працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно із п.2 ч.1 ст.232 цього Кодексу безпосередньо в судах розглядаються трудові спори, зокрема, про зміну дати і формулювання причини звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.233 цього Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Справами про звільнення, для яких встановлено місячний строк звернення до суду, є справи про поновлення працівника на роботі. Справи про зміну формулювання причини звільнення не відносяться до категорії справ про звільнення, а відтак для них установлений тримісячний строк на звернення до суду.

З матеріалів справи убачається, що про обставини звільнення, які ОСОБА_2 вважає неправомірними, він дізнався 22 березня 2017 року, позовна заява направлена до суду 24 травня 2017 року, тобто в межах тримісячного строку.

При вирішенні спору, суд першої інстанції допустив невірне тлумачення положень закону про строки звернення до суду, що призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позову з підстав їх пропуску.

Матеріалами справи підтверджені обставини недотримання роботодавцем трудового законодавства в частині обов»язку сплати єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування, метою якого є забезпечення захисту прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов»язкового державного соціального страхування, що передбачено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування».

Доказів на спростування цих обставин відповідачем не подано.

Оскільки наявність порушення трудового законодавства не залежно від його істотності є безумовною підставою для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України, строк звернення до суду не є пропущеним, колегія суддів дійшла висновку про те, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання незаконним формулювання причини звільнення ОСОБА_2 в наказі ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД" №64-К/17 від 20 березня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) «прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України», а також зобов'язання ДП «УКРВЕТСАНЗАВОД» змінити формулювання причини звільнення у наказі від 20 березня 2017 року №64-К/17 про припинення трудового договору (контракту) шляхом внесення відповідних змін до наказу.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заява позивача в частині стягнення витрат на правничу допомогу адвоката задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 137 ч.2 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З матеріалів справи убачається, що 13 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_3 укладено Договір №13/02-17.1 про надання правової допомоги. Відповідно до розділу 4 Договору сторони домовились, що гонорар адвоката встановлюється у додатках, що містять суму вартості послуг та тарифи; факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг; клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку-фактури; гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковій формі на рахунок адвоката.

Так, відповідно до додатку №1 від 14 лютого 2017 року на суму 8600 грн. зазначено, що сплата мала бути здійснена до 14 лютого 2017 року. Відповідно до додатку №2 від 21 лютого 2017 року на суму 1850 грн. зазначено, що сплата мала бути здійснена до 25 лютого 2017 року. Відповідно до додатку №3 від 03 травня 2017 року на суму 3900 грн. зазначено, що сплата мала бути здійснена до 25 травня 2017 року.

Матеріали справи містять передбачені розділом 4 договору додатки та акти, проте доказів на підтвердження вручення клієнту рахунків-фактур та доказів на підтвердження здійснення оплати гонорару адвоката надано не було.

Перешкод, пов»язаних з об»єктивними та незалежними причинами неможливості подання цих доказів, не установлено.

Відтак, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів не убачає.

Відповідно до пп. «б» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України в постанові суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений за подання позову до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги у загальній сумі 2688 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Визнати незаконним формулювання причини звільнення ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) в наказі Державного підприємства «УКРВЕТСАНЗАВОД» (код ЄДРЮОФОПГФ 38519326, м.Київ, вул. Бориса Грінченка, 1) №64-К/17 від 20 березня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) «прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України».

Зобов'язати Державне підприємство «УКРВЕТСАНЗАВОД» змінити формулювання причини звільнення у наказі від 20 березня 2017 року №64-К/17 про припинення трудового договору (контракту) шляхом внесення змін до наказу: замість формулювання причини звільнення «прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України» зазначити формулювання причини звільнення «за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, ч.3 ст.38 КЗпП України» з 28 лютого 2017 року, із занесенням запису до трудової книжки ОСОБА_2 наступного змісту: «Запис за №9 є недійсним», «Звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», ч.3 ст.38 КЗпП України, з 28 лютого 2017 року".

Стягнути з Державного підприємства «УКРВЕТСАНЗАВОД» на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування витрат на оплату суми судового збору, що був сплачений за подання позову до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги у загальній сумі 2688 (дві тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2018 року

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов