АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1992/16Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/789/2/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційний суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Загорський О. О.,

секретаря - Панькевич Т.І.

сторін - представника відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" Панькова О.П.,

Панькова О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 601/1992/16 за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Приватбанк" на рішення Кременецького районного суду від 24 травня 2017 року, ухвалене суддею Варневич Л.Б., в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання укладеного між нею та відповідачем кредитного договору б/н від 23.02.2011 року недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення в її користь з відповідача 4325 грн. 33 коп. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що кредитного договору, на підставі якого вищевказаного числа на її ім'я було видано кредитну картку "Універсальна", вона не підписувала, як не підписувала будь-яких Умов кредитування, Правил надання банківських послуг і жодного документа, в якому б узгоджувалась сума кредиту, відсоткова ставка за кредитом та інші істотні умови даного кредитного договору. В зв'язку з відсутністю її волевиявлення на укладення вказаного кредитного договору, вважає, що такий підлягає визнанню недійсним із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину. Крім цього, з наданих їй банком виписок по кредитній картці НОМЕР_1, держателем якої вона не є, оскільки картка з таким номером їй не видавалася, їй стало відомо, що впродовж 2016 року банком здійснювалося автоматичне списання коштів з наявної у неї платіжної картки НОМЕР_2, отриманої у 2013 році для соціальних виплат на дітей, на погашення кредитної заборгованості за вищевказаною кредитною карткою. В зв'язку з відсутністю передбачених законом (ст.1071 ЦК України) підстав для списання банком коштів з рахунку клієнта, просила стягнути з відповідача в її користь 4325 грн. 33 коп. безпідставно списаних з її карткового рахунку за період з 11.06.2016 року до 10.10.2016 року. Також, просила стягнути з відповідача судові витрати, пов'язані з наданням їй правової допомоги в сумі 3000 грн.

Заочним рішенням Кременецького районного суду від 24 травня 2017 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № б/н від 22 лютого 2011 року, застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 4325 грн. 33 коп. в рахунок відшкодування безпідставно списаних Банком грошових коштів з картки для отримання соціальних виплат- одноразової державної соціальної допомоги при народженні дитини та інших соціальних допомог на дітей картковий рахунок № НОМЕР_2, 3000 грн. судових витрат на правову допомогу та судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Ухвалою Кременецького районного суду від 13 вересня 2017 року заяву ПАТ КБ "Приватбанк" про перегляд заочного рішення в даній справі залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк" просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, ухваленим у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Банку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права тим, що встановлені законом, наслідком чого є відмова в позові. На думку апелянта, способом захисту, що відповідає змісту порушеного права в розумінні ст.16 ЦК України в даному випадку повинно бути зобов'язання банку вчинити певні дії, зокрема повернути суми переказів списані з рахунку № НОМЕР_2, як такі, що здійснені без законних підстав, а не визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного правочину.

При цьому, звертає увагу на неврахування судом при вирішенні спору правової позиції Верховного Суду України в справі № 6-2407цс15, а також у постанові від 18 січня 2017 року щодо неможливості одночасного застосування статей 216 і 338 ЦК України.

Вважає помилковими висновки суду про невідповідність вимогам закону укладеного між сторонами договору з посиланням на відсутність конкретного рахунку, з якого банк може здійснювати договірне списання при настанні обумовлених договором обставин, оскільки відсутність у договорі банківського рахунку реквізитів рахунку, з якого може здійснюватись договірне списання є лише відсутністю згоди сторін на умову щодо здійснення договірного списання, а не правовою підставою для визнання договору недійсним. При цьому, безпідставним вважає посилання суду на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки остання в силу ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковою виключно для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи по якій постановлена ухвала, а не для будь-якого суду. Крім цього, звертає увагу на те, що з урахуванням вимог Наказу ДСА від 17.12.2013 року № 173 "Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, справи з зазначеним судом номером № 3141792/16-ц не існує та існувати не може.

Висновки суду з приводу того, що заява позивача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку не є належним доказом укладення договору в розумінні ст.59 ЦПК України з посиланням на правову позицію Верховного Суду України вважає безпідставними, оскільки правова позиція такого змісту викладена не була. Правова позиція Верховного Суду стосується лише неможливості бути складовою частиною договору Умов та Правил щодо збільшення позовної давності, оскільки положення закону вимагають письмової згоди на збільшення позовної давності. З урахуванням того, що відповідачем підписано заяву з вказівкою про ознайомлення її з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, вона тривалий час користувалася картками "Універсальна", отримуючи кошти в межах встановленого кредитного ліміту, вважає, що відсутні правові підстави для визнання укладеного між сторонами договору недійсним.

Також, враховуючи підстави визнання договору недійсним, які полягають у відсутності в ньому реквізитів рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання, про що позивачу було відомо в день підписання договору, а саме - 23 лютого 2011 року, звертає увагу на пропуск позивачем встановленої законом загальної позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним, наслідком чого є відмова у задоволенні даного позову.

Крім цього, рішення суду в частині стягнення в користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., вважає ухваленим у зв'язку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази (договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт, розрахунок таких витрат, платіжні документи), які б давали суду підстави стягнути відповідні витрати, а також необгрунтоване в частині розміру даних витрат з урахуванням вимог ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу", яким встановлено відповідний ліміт витрат.

У судовому засіданні представник ПАТ КБ "Приватбанк" Паньков О.П. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній. Додатково пояснив, що будь-які договори 23.02.2011 року між позивачем і Банком не укладалися. Фактично єдиний кредитний договір у формі підписаної позивачем заяви з Умовами та Правилами користування карткою, Тарифами банку був укладений між сторонами по справі 29.11.2007 року, на підставі якого була видана картка з № НОМЕР_3. В подальшому, за закінченням терміну дії однієї картки позивачу видавалися Банком інші (в тому числі й картка з номером НОМЕР_1), доказом чого є виписка по рахунку, оскільки усі картки прив'язані до єдиного рахунку позивача. Нові анкети-заяви при видачі наступних карток позивачем не підписувались. У зв'язку з тим, що Умовами та Правилами користування платіжною карткою передбачено автоматичне списання коштів на погашення заборгованості, ПАТ "ПриватБанк" відбувалось таке списання з соціальних карток позивача на погашення заборгованості за кредитом.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної скарги не визнала, вважаючи її безпідставною, а рішення суду - законним, ухваленим з дотриманням норм права. При цьому вказала, що кредитна картка з номером НОМЕР_1 ОСОБА_2 не видавалася. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, що дана картка видана за закінченням строку попередньої, й що взагалі така видавалася позивачу. В подальшому, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, представник позивача в судове засідання не з'явилася, що у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для продовження розгляду справи апеляційним судом у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ "Приватбанк" підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки в ньому відсутній конкретний рахунок з якого банк може здійснювати договірне списання при настанні обумовлених обставин, а також з того, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил банківських послуг від 23.02.2011 року не є належним доказом укладення договору про надання банківських послуг з використанням кредитної картки.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23.02.2011 році в ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 відкрито картковий НОМЕР_4, який за закінченням строку дії картки було переоформлено на № НОМЕР_2 для отримання соціальних виплат - одноразової державної соціальної допомоги при народженні дитини та інших соціальних допомог на дітей (а.с.156-157).

У 2016 році ПАТ КБ позивач почала отримувати від ПАТ "ПриватБанк" листи-повідомлення про наявність у неї заборгованості за договором кредиту (а.с.7-8).

В період із 11 червня 2016 року по 10 жовтня 2016 року з карти для соціальних виплат позивача було перераховано 4325 грн. 33 коп. в рахунок погашення заборгованості по кредитній картці № НОМЕР_1 (а.с.13-16, 19, 22).

В ході розгляду справи апеляційним судом також встановлено, що дійсно, між позивачем та відповідачем у справі існують відносини, пов'язані з отриманням ОСОБА_2 у ПАТ "ПриватБанк" кредитної картки "Універсальна", однак відповідний договір було укладено 29.11.2007 року. На підставі цього договору позивачу було видано картку з номером НОМЕР_3 з терміном дії до листопада 2011 року, що стверджується відповідною довідкою, виданою ПАТ "ПриватБанк" (а.с.166), заявою-анкетою ОСОБА_2 (а.с.187-188), свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.180), свідоцтвами про зміну імені зі "ОСОБА_2" на "ОСОБА_2" (а.с.182) і навпаки (а.с.181), повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.183-186), й факт отримання якої стороною позивача не заперечується.

Крім цього, як пояснив представник відповідача Паньков О.П. і чого не заперечила представник позивача ОСОБА_3, будь-які інші заяви-анкети, які б свідчили про факт укладення інших кредитних договорів у інші періоди часу до моменту звернення позивача з даним позовом, між сторонами не підписувалися.

З вищезгаданої довідки вбачається, що кредитна картка "Універсальна" з № НОМЕР_1, факт отримання якої стороною позивача заперечується, була виготовлена 08.07.2014 року.

Звертаючись з позовом, позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що кредитного договору, на підставі якого разом із видачею їй картки для соціальних виплат в 2011 році, їй видавалася б кредитна картка "Універсальна", вона не підписувала, як не підписувала будь-яких Умов кредитування, Правил надання банківських послуг і жодного документа, в якому б узгоджувалась сума кредиту, відсоткова ставка за кредитом та інші істотні умови кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Встановивши, що анкета-заява ОСОБА_2 про приєднання до Умов та Правил банківських послуг від 23.02.2011 року не є належним доказом укладення договору про надання банківських послуг з використанням кредитної картки, суд першої інстанції разом з тим, на думку колегії суддів, прийшов до безпідставного висновку про наявність правових підстав для визнання кредитного договору від 23.02.2011 року недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що наявна в матеріалах справи, анкета-заява ОСОБА_2 (а.с.156-157) не може вважатися належним і допустимим доказом факту укладення між сторонами кредитного договору, оскільки вказана заява містить лише відмітку про отримання позивачем дебетової особистої картки (а.с.157), тобто картки для соціальних виплат, що стороною позивача не заперечується, однак відомості про отримання вказаного числа разом із карткою для соціальних виплат кредитної картки "Універсальна" дана заява не містить, що стверджується відсутністю будь-якої відмітки про бажання позивачем отримати таку картку, проставленої у відповідній графі заяви-анкети.

Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах належних і допустимих доказів, які б свідчили про факт укладення між сторонами кредитного договору 23.02.2011 року, а також те, що позовні вимоги про визнання недійсним з будь-яких інших підстав єдиного кредитного договору, що укладався між сторонами 29.11.2007 року, позивачем не заявлялися, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання кредитного договору від 23.02.2011 року (який фактично не укладався) недійсним і застосування наслідків недійсності правочину (що є похідними від вимог про визнання правочину недійсним) не можна визнати законним і обгрунтованим, а тому, у відповідності до вимог ч.2 ст.374, п.п.2, 3, 4 ст.376 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям судом апеляційної інстанції в цій частині постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання кредитного договору від 23.02.2011 року недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.

Крім цього, застосовуючи наслідки недійсності правочину, судом не зазначено, в чому саме такі наслідки полягають, не уточнено позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині (оскільки позов про стягнення з Банку грошових коштів в сумі 4325 грн. 33 коп. обґрунтовано іншими, ніж наслідки визнання правочину недійсним, підставами).

Хоча, колегія суддів і погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача в частині невідповідності вимогам закону висновків суду першої інстанції щодо наявності такої правової підстави для визнання договору банківського рахунку недійсним, як відсутність у ньому реквізитів рахунку, з якого може здійснюватись договірне списання, а також з необґрунтованістю посилання судом першої інстанції, як на одну з підстав задоволення позовних вимог, на Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (оскільки остання в силу ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковою виключно для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи по якій постановлена ухвала, а не для будь-якого суду), однак у зв'язку з встановленою апеляційним судом обставиною, що полягає в тому, що кредитний договір між сторонами 23.02.2011 року шляхом видачі позивачу ОСОБА_2 кредитної картки "Універсальна" з № НОМЕР_1 не укладався, вказані доводи жодним чином не впливають на прийняття апеляційним судом рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності рішення суду з посиланням на незастосування судом наслідків спливу строку позовної давності в частині вимог про визнання правочину недійсним колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки про застосування такого строку відповідачем впродовж розгляду справи судом першої інстанції не було заявлено ні усно, ні письмово, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України не давало суду підстав ухвалити відповідне рішення.

Крім цього, враховуючи встановлення судом апеляційної інстанції наявності самостійної підстави для відмови у позові ОСОБА_2 в частині визнання договору від 23.02.2011 року недійсним, правові підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності у випадку ухвалення рішення про відмову в позові відсутні в будь-якому випадку.

При цьому, колегія суддів додатково звертає увагу позивача на те, що ухвалення апеляційним судом рішення про відмову в задоволенні її позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору від 23.02.2011 року з підстав, що такий не укладався, не позбавляє її звернутися за захистом порушеного права з іншим позовом, самостійного доведення факту неотримання нею кредитної картки з номером НОМЕР_1, що прив'язана до її карткового рахунку, відкритого на підставі кредитного договору від 13.11.2007 року за умови пред'явлення банком до неї позову про стягнення заборгованості за цим кредитним договором чи звернутися в правоохоронні органи з відповідною заявою з приводу вчинення кримінального правопорушення.

Такими, що заслуговують на увагу колегії суддів є доводи апеляційної скарги ПАТ "ПриватБанк" в частині безпідставності стягнення судом в користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. На думку колегії суддів, самі по собі договір про надання правової допомоги (а.с.28) і довідка адвоката про сплату йому позивачем вказаної суми (а.с.56) не можуть вважатися належними і допустимими доказами понесення позивачем вищевказаних витрат. Враховуючи відсутність в матеріалах справи розрахунку відповідних витрат, платіжного документа про сплату позивачем витрат (квитанції до прибуткового касового ордера чи платіжного доручення з відміткою банку, чи іншого банківського документа, чи касового чека тощо), рішення суду в частині витрат на правову допомогу, як таке, що ухвалено в зв'язку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, на думку колегії суддів, підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про відмову в стягненні 3000 грн. витрат на правову допомогу (враховуючи, в тому числі й факт прийняття апеляційним судом свого рішення про відмову в позові ОСОБА_2 про визнання договору недійсним і застосування наслідків недійсності правочину).

Прохання відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" про задоволення позовних вимог Банку, висловлене в апеляційній скарзі одночасно зі скасуванням рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованим й таким, що до задоволення не підлягає, оскільки будь-які позови ПАТ КБ "ПриватБанк" у даній справі не заявлялися й судом першої інстанції не вирішувалися.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з банку 4325 грн. 33 коп. безпідставно списаних з її карткового рахунку на погашення кредитної заборгованості.

Так, у відповідності до ч.3 ст.1066 ЦК України банк не має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках встановлених договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.26 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставин, за яких банк має здійснити договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунку, з якого має здійснюватися списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявністю договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» № 22 від 21 січня 2004 року банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Таким чином, вказується конкретний рахунок у договорі з банком як такий, з якого може здійснюватися договірне списання при настанні обумовлених обставин. У решті всіх випадків списання коштів без відома клієнта є незаконним.

Встановивши відсутність передбачених законом підстав для списання на погашення кредитної заборгованості коштів з рахунку позивача, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача 4325 грн. 33 коп.

Доводи апеляційної скарги ПАТ "ПриватБанк" щодо незаконності рішення суду в цій частині з підстав невідповідності обраного позивачем способу захисту порушеного права тим способам, що встановлені законом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, на думку колегії суддів, стягнення з відповідача в судовому порядку безпосередньо в користь позивача коштів, що були безпідставно списані з карткового рахунку останнього, не суперечить ні вимогам закону (зокрема, ст.1212 ЦК України), а також є більш ефективним у порівнянні з тим, якби суд за позовом особи ухвалив рішення про зобов'язання банк повернути вказану суму коштів на рахунок позивача, на що звертає увагу представник апелянта.

Такими, що не заслуговують на увагу є й твердження представника апелянта в частині наявності правових підстав у Банку для автоматичного списання коштів з рахунку позивача з посиланням на факт укладення позивачем кредитного договору в 2007 році, частиною якого є Умови та Правила користування платіжною карткою, що передбачають автоматичне списання коштів, та факт прив'язки кредитної картки з номером НОМЕР_1 (по якій наявна заборгованість) до рахунку на ім'я ОСОБА_2, доказом чого, на його думку, є відповідна виписка по рахунку, оскільки, по-перше, Умови та Правила, надані представником відповідача в суд апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору від 29.11.2007 року, укладеного зі ОСОБА_2, оскільки в них відсутній підпис останньої, що не дає підстав дійти висновку, що саме такі умови діяли на час укладення між сторонами кредитного договору від 29.11.2007 року та, що саме з ними була ознайомлена позивач (тобто, що умова договору про автоматичне списання з її рахунку коштів була узгоджена з позивачем); по-друге, ні в заяві позивача про укладення кредитного договору від 29.11.2007 року, ні в Умовах і Правилах, на які посилається банк, не зазначено рахунку, з якого за згодою позивача може проводитися автоматичне списання коштів, що суперечить положенням закону, наведеним вище, а по-третє, відповідачем не доведено належними і допустимими доказами того факту, що картка з номером НОМЕР_1 (по якій наявна заборгованість), взагалі видавалася позивачу, оскільки, враховуючи заперечення позивача про отримання нею картки з таким номером і пред'явлення позову про визнання договору недійсним з посиланням на те, що вона не отримувала картки з вказаним номером, сама по собі виписка з особового рахунку не може вважатися належним і допустимим доказом того, що картка з номером НОМЕР_1 прив'язана до особового рахунку позивача в зв'язку з тим, що була видана за закінченням строку дії попередньої картки чи у зв'язку зі зміною прізвища позивача. Зокрема, вказані твердження спростовуються як довідкою, виданою самим же банком (а.с.166) з якої вбачається одночасна наявність в ОСОБА_2 як попередньої кредитної картки з номером НОМЕР_5 виданої 18.06.2012 року зі строком дії до березня 2016 року, так і картки з номером НОМЕР_1, виданої 08.07.2014 року (тобто, майже за два роки до закінчення строку дії попередньої картки). Разом з тим, належні і допустимі докази укладення кредитного договору в липні 2014 року в матеріалах справи відсутні. Не приймає до уваги колегія суддів й твердження представника ПАТ "ПриватБанк", що одночасна наявність за одним кредитним договором карток, виданих у 2012 році та у 2014 році, зумовлена зміною позивачем прізвища, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, свідоцтво про зміну імені позивача з "ОСОБА_2 на "ОСОБА_2" було видано ще 13.11.2010 року, тобто до моменту видачі у червні 2012 року, кредитної картки за закінченням у 2011 році строку дії попередньої, а належні і допустимі докази того, що позивачем змінювалося ім'я в період з 2012 до липня 2014 року (внаслідок чого виникла б необхідність у заміні картки, виданої в червні 2012 року до закінчення її строку) в матеріалах справи відсутні. Не підтверджені належними і допустимими доказами й твердження представника відповідача в частині, що факт видачі саме позивачу картки з номером НОМЕР_1 стверджується наявністю відповідної фотографії позивача з такою карткою.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи апеляційної скарги позивача в частині неврахування судом при вирішенні спору правової позиції Верховного Суду України в справі № 6-2407цс15, а також у постанові від 18 січня 2017 року щодо неможливості одночасного застосування статей 216 і 338 ЦК України, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з банку безпідставно списаних коштів в сумі 4325 грн. 33 коп. заявлено з інших, ніж передбачено ст.ст.216 та 338 ЦК підстав і відносини між сторонами в цій частині врегульовані іншими правовими нормами, ніж ті, на які посилається апелянт.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги ПАТ "ПриватБанк" висновків суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення в її користь безпідставно списаних з рахунку коштів не спростовують, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в цій частині, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, скасуванню з підстав, наведених у ній, не підлягає.

Керуючись ст.ст.35 ч.1; 258 ч.1 п.3, ч.4; 259 ч.ч.1, 2, 6, 8; 372 ч.2; 374 ч.1 п.2, 375 ч.1; 376 ч.1 п.п.2, 3, 4; 381 ч.ч.1, 3; 382 ч.ч.1, 2; 383 ч.1; 384 ч.1, 389 ч.1 п.1, 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду від 24 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення витрат на правову допомогу - скасувати. Прийняти в цій частині постанову, якою в позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору від 22.02.2011 року, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 3000 грн. витрат на правову допомогу - відмовити.

В решті - рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 06 лютого 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Б. Щавурська