Провадження № 2/638/1680/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

31.01.2018 р. Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Шестака О.І.,

при секретарі Гармаш К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, -

встановив:

07.12.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 29.10.1989 р. За власні кошти, без участі дружини, ще в 1994 р. придбав будівельні матеріали, а саме цеглу, металеві балки. Оскільки нежитлова будівля була побудована в 1994 р. на його особисті кошти, позивач вважає себе власником цієї будівлі.

Позивач ОСОБА_1, а також його представник в судове засідання не зявились. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, причину неявки суду не повідомила.

Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі і без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно ст. 280 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

29.10.1989 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом.

На даний час шлюб не розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 р. по справі призначена будівельно-технічна експертиза.

23.05.2017 р. на виконання вказаної ухвали ХНДІСЕ ім. Засл. професора ОСОБА_3 до суду надіслано висновок судової будівельно-технічної експертизи №859, відповідно до якої будівництво майнового об'єкту по вул. Петровського, 2, в м. Харкові здійснювалось в 1994 р.; майновий об'єкт, розташований по вул. Петровського, 2, в м. Харків, за своїми характеристиками відносяться до категорії «будівля» і є нерухомим майном.

Під час проведення експертизи за результатами обстеження і за наданою документацією було встановлено, що досліджуваний обєкт, розташований за адресою: м. Харків, вул. Петровського, 2, являє споруду, що складається з несуче-огороджувальних конструкцій, які утворюють наземні приміщення. Характеристики основних конструктивних елементів: фундаменти збірні залізобетонні блоки глибиною закладення 1,2 м; зовнішні несучі стіни цегельні, товщиною 380 мм; перекриття монолітна залізобетонна плита по металевим балкам; перегородки цегельні, товщиною 120 мм; підлога лінолеум по бетонній основі; оздоблення зашивка пластиковими панелями, фарбування; інженерні комунікації електроосвітлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Наявність права власності ОСОБА_2 на нерумоме майно по вул. Петровського, 2, в м. Харкові не оскаржується позивачем і не є предметом розгляду по даній справі.

Позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно не предявлено. Позивачем заявлено позовні вимоги саме про визнання права власності на набуте на праві спільної власності рухоме майно.

Верховний Суд України в постанові судової палати у цивільних справах від 07.09.2016 р. по справі №6-47цс16 зазначив, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено в ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 81, 247, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 331, 368, 372, 376 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 69 СК України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: