Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 751/4245/16-ц

провадження № 61-1142св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Чернігівська міська рада,

ОСОБА_3,

третя особа - управління Держгеокадастру у Чернігівському районі Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду Чернігівської області у складі судді Деркача О. Г. від 29 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Острянського В. І. від 19 жовтня

2016 року,

В С Т А Н О В И В :

26 квітня 2016 року заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням п'ятнадцятої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 30 листопада 2011 року

ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,0609 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. Позивач зазначав, що передача у власність спірної земельної ділянки відбулась з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки рішення про надання відповідачу дозволу на розроблення документації із землеустрою не приймалося, проект землеустрою не розроблявся, межі земельної ділянки до передачі її у власність ОСОБА_3 в натурі (на місцевості) не встановлювалися, обов'язкова державна експертиза землевпорядної документації не проводилась. Крім того, спірна земельна ділянка знаходиться у межах території пам'ятки археології місцевого значення та взята на державний облік рішенням виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551. Наказом Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації від 16 січня 2014 року вказаний об'єкт включено до переліку пам'яток археології Чернігівської області, що підлягають занесенню до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати пункт 1.15 рішення п'ятнадцятої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 30 листопада 2011 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 0,0609 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1); визнати недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку НОМЕР_2 від 22 лютого 2012 року, виданий на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Новозаводського районного суду Чернігівської області

від 29 липня 2016 року позов заступника прокурора задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 1.15 рішення п'ятнадцятої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 30 листопада 2011 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 0,0609 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_1). Визнано недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку НОМЕР_2 від 22 лютого 2012 року, виданий на ім'я ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи доведеність знаходження спірної земельної ділянки у межах земель, на якій розміщується пам'ятка археології, що можуть перебувати тільки у державній власності, прийшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність та державного акту на право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що висновки суду про задоволення позовних вимог є законними та обґрунтованими, оскільки спірна земельна ділянка була передана у власність з порушенням вимог земельного законодавства.

14 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржені судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що право власності на земельну ділянку набуте ним згідно вимог законодавства, яке діяло на момент прийняття рішення міською радою, а наказ департаменту культури і туризму про впорядкування обліку об'єктів культурної спадщини був виданий після прийняття рішення та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку. Вважає, що надана йому земельна ділянка відноситься до земель з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

13 грудня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду від 29 січня 2018 року справу за позовом заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації до Чернігівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності від 30 серпня 2011 року).

Пунктом 1.15 рішення п'ятнадцятої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 30 листопада 2011 року ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий

номер № НОМЕР_1) площею 0,0609 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку НОМЕР_2

від 22 лютого 2012 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди виходили із того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташована на території пам'ятки археології місцевого значення ІІІ-V, ХІ-ХІІІ століть давньоруського поселення «Гора» (охоронний номер № 1848), яка паспортизована, взята під державну охорону і на облік рішенням виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів № 551 від 17 листопада 1980 року в охоронній археологічній зоні № 2 та включена до Переліку пам'яток археології Чернігівської області, що підлягають занесенню до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Відповідно до статті 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Пунктом «г» частини першою статті 150 Земельного Кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) визначено, що до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в основу свого рішення поклав рішення виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів

від 17 листопада 1980 року № 551, встановивши, що відповідно до додатку № 3 вказаного рішення селище «Гора» (с. Павлівка) є пам'яткою археології місцевого значення. Апеляційний суд погодився із судом першої інстанції та зазначив, що землі с. Павлівка за постановою Верховної Ради України від 08 липня 1999 року включено у межі м. Чернігова (а. с. 219).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Статтею 173 ЗК України (у редакції на час прийняття рішення міською радою) визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викупу) відповідно до цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 174 ЗК України, у редакції яка діяла на час прийняття рішення міською радою, рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад.

У матеріалах справи міститься технічна документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на спірну земельну ділянку, відповідно до якої ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 08 липня 1999 року у межі міста Чернігова включено села Олександрівка, Півці, частину території села Новоселівка Новоселівської сільської ради з прилеглими землями загальною площею 513,4 га, 50,7 га земель Радянсько-Слобідської міської ради, 160, 2 га земель Шестовицької сільської ради Чернігівського району та затверджено межі міста загальною площею 7856,3 га (а. с. 219, 229). Зі змісту зазначеної постанови не вбачається, що селище «Гора» (с. Павлівка) включено у межі м. Чернігова.

З наданих прокурором та досліджених судами доказів неможливо дійти висновку, що спірна земельна ділянка знаходиться саме на території пам'ятки археології у селищі «Гора», оскільки у власність відповідача передана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, а відомості про те, що межі спірної земельної ділянки накладаються на межі селища «Гора» у матеріалах справи відсутні. Земельно-технічна експертиза у справі проведена не була, право на її ініціювання сторонам не роз'яснено.

Відповідно до витягу з рішення Чернігівської міської ради народних депутатів від 17 липня 1989 року № 149, ОСОБА_3 виділено для індивідуального будівництва житлового будинку земельну ділянку загальною площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 та укладено договір від 04 травня 1990 року про надання у безстрокове користування спірної земельної ділянки для будівництва житлового будинку (а. с. 114). Оцінку вказаному доказу судами не надано.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення із посиланням на конкретні факти.

Відповідно до вимог статті 179 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Статті 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Зазначені вище вимоги закону не були дотримані судами попередніх інстанцій, внаслідок чого суди дійшли передчасного висновку про розташування спірної земельної ділянки саме на території пам'ятки археології місцевого значення поселення «Гора», при відсутності таких відомостей у матеріалах справи. Суди не надали правової оцінки рішенню Чернігівської міської ради народних депутатів від 17 липня 1989 року № 149, яким відповідачу надано спірну земельну ділянку у користування, не звернули увагу на те, що відповідач користується спірною земельною ділянкою з 1989 року, на ній розміщено житловий будинок, який належить відповідачу на праві приватної власності, земельна ділянка була передана у власність з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З урахуванням наведеного суду дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Вищеперелічені порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому судові рішення підлягають скасуванню на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з'ясувати, чи порушено право, за захистом якого прокурор звернувся до суду.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду Чернігівської області від 29 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк