Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 161/11559/17

провадження № 61-138св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М.,

Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

особа, яка подала касаційну скаргу (боржник) - ОСОБА_2,

державний виконавець - Головний державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області Левчук ІринаОлегівна,

стягувач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 жовтня 2017 року у складі судді: Подзірова А. О. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 листопада 2017 року у складі суддів: Киці С. І., Осіпука В. В., Шевчук Л. Я.,

В С Т А Н О В И В :

29 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу № 161/11559/17 призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 липня 2017 року ОСОБА_2 (далі -боржник) звернулася до суду зі скаргою на дії Головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області Левчук І. О. (далі - державний виконавець) стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк, банк, стягувач) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Скарга мотивована тим, що у провадженні державного виконавця знаходиться виконавче провадження № 46245952 з примусового виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2009 року №2-2197/2009 про стягнення із боржника на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі 394 897 грн 29 коп. та 1 730 грн судових витрат.

23 травня 2017 року державним виконавцем була винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на нежиле приміщення, 9/1000 часток адміністративного приміщення (літера А-4), загальною площею, 19,8 кв. м., а саме приміщення №16-27. В спільному користуванні коридор 16-1, пл. 40.5 кв. м., коридор 16-28 пл. 2,8 кв. м., санвузол 16-31 пл. 8,7 кв. м., санвузол 16-32 пл. 5,4 кв. м., сходові клітки на 1, 2, 3, 4 поверхах, за адресою АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зазначала, що вказане майно є предметом іпотеки згідно договору від 8 січня 2008 року №PM-SME A03/001/2008, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 Посилалася на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 1 червня 2016 року №6-144цс16, від 2 березня 2016 року №6-224цс16, ОСОБА_2 вважала, що оскільки вона має заборгованості перед іншими кредиторами, зокрема перед акціонерним банком «Діамант» та публічним акціонерним товариством «Родовід Банк», тому звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише за окремим рішенням суду, а дії державного виконавця стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки є неправомірними.

З наведених мотивів просила суд: 1) визнати незаконною постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23 травня 2017 року у виконавчому провадженні ВП №46245952; 2) визнати неправомірними дії державного виконавця стосовно звернення стягнення на 9/1000 часток адміністративного приміщення (літера А-4) загальною площею 19,8 кв. м., а саме приміщення АДРЕСА_1 в рамках виконавчого провадження ВП № 46245952 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 жовтня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 23 листопада 2017 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2

Рішення мотивовані тим, що Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 № 1404-VIII (далі - Закон від 2 червня 2016 № 1404-VIII) не містить обмежень, які б забороняли державному виконавцю проводити звернення стягнення на предмет іпотеки у разі існування у боржника заборгованості не тільки перед іпотекодержателем. Посилання ОСОБА_2 на постанови Верховного Суду України від 1 червня 2016 року №6-144цс16, від 2 березня 2016 року №6-224цс16 судами відхилені, оскільки вказані постанови стосуються застосування Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 № 606-XIV (далі - Закон від 21 квітня 1999 № 606-XIV), який наразі втратив чинність та правове регулювання якого відрізнялося від норм чинного Закону від 2 червня 2016 № 1404-VIII.

У касаційній скарзі, поданій 12 грудня 2017 року ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення, та постановити нову ухвалу, якою визнати незаконною постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23 травня 2017 року. Касаційна скарга мотивована тим, що при винесенні постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23 травня 2017 року, якою було описано та накладено арешт на предмет іпотеки, державним виконавцем не враховано приписи частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», згідно якої звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказує, що при ухвалені оскаржених рішень суди вказаного не рахували.

Крім того ОСОБА_2 вказує, що неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки без правових підстав, визначених частиною четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» підтверджується і судовою практикою, зокрема висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: № 6-94цс11 від 15 лютого 2012 року, № 6-144цс16 від 1 червня 2016 року, № 6-224цс16 від 2 березня 2016 року, № 6-1680цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-1388цс16 від 24 травня 2017 року, № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року. Втім суди цих висновків не прийняли до уваги та не мотивували відступ від них.

Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені у касаційній скарзі ОСОБА_2, з таких мотивів.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Тлумачення статей 10, 18, 51, 56 Закону № 1404-VIII свідчить, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду і може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина 3 статті 33 Закону № 898-ІV).

Нормами статей 36, 37, 38 Закону №898-ІV передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналіз статей 36, 37, 38 Закону №898-ІV свідчить, що передбачений розділом V Закону № 898-ІV та частиною 7 статті 51 Закону № 1404-VIII спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону № 898-ІV).

Якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону № 1404-VIII, а не нормами Закону № 898-ІV. Таким чином норми Закону № 1404-VIII допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

З урахуванням обставин справи, колегія суддів погоджується з доводами судів попередніх інстанцій, що державний виконавець мав правові підстави до винесення оскарженої постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23 травня 2017 року.

Посилання ОСОБА_2 на висновки Верховного Суду України, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені у справах, фактичні обставини яких не є тотожними обставинам, встановленим у цій справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суди в оскаржених рішеннях правильно, повно і всебічно з'ясували обставини справи. Тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат