Номер провадження 2/229/5/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Петрова Є.В.

при секретарі Цукаревої К.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, до ОСОБА_5 України в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Державна служба України з надзвичайних ситуацій, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Донецька обласна військово-цивільна адміністрація про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції,

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2017 року ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_1, звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_5 Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Донецької область, Ясинуватський район, с. Красногорівка, вул. Калініна, буд. 1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

14 серпня 2015 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції в с.Красногорівка належне йому житло із присадибними будівлями та спорудами було зруйновано, що підтверджується довідкою від пожежно-рятувального загону головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій та актом обстеження будинку, складеним комісією за участюпредставників місцевого самоврядування №8 від 20.08.2015 року. На даний час він проживає з родиною в орендованому житлі за адресою: Донецька обл., Ясинуватський р-н, с.Красногорівка, вул. Калініна, буд.24.

Стосовно факту руйнування належного йому будинку він звернувся з заявою про скоєння злочину до слідчого відділу Дружківського ВП Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження та зареєстровано в ЄРДР №0001209.

Просить суд відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Донецька обл., Ясинуватський район, с.Красногорівка, вул. Калініна, буд. 1, в сумі 2 195 737,00 грн., шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_1, який діє на підставі Угоди №03/03/17 про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом від 23 лютого 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_4 підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 України в особі Кабінету Міністрів України - Головне Територіальне Управління юстиції у Донецькій області - ОСОБА_2, який діє на підставі Довіреності №07-22/27 від 16 січня 2018 року, в судовому засіданні не визнав позовні вимоги ОСОБА_4 В наданих до суду запереченнях зазначили, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів. До того ж, ОСОБА_4 у позові в обґрунтування своїх вимог посилається на положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», яка передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.

Вважають, що Позивач не надав жодного належного доказу пошкодження житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька обл., Ясинуватський район, с. Красногорівка, вул. Калініна, буд. 1, саме від терористичного акту. Таким доказом не може бути акт №8 про руйнування, на який посилається ОСОБА_4, складений посадовими особами сільської ради, які не мають повноважень щодо встановлювати причини пошкодження будинку.

Здійснення терористичного акту є кримінальним правопорушенням, відповідальність за який передбачена Кримінальним кодексом України, а злочинність діяння, кваліфікація кримінального правопорушення встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Отже, тільки вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення та обставини кримінального правопорушення.

Позивач, не надав до суду доказів або посилання про наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили.

Таким чином, оскільки терористичний акт є злочинне та каране діяння на підставі ст. 258 Кримінального кодексу України, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов'язковою умовою застосування положень ст. 19 Законом «Про боротьбу з тероризмом» є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності, бо без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 Кримінального кодексу України, у встановлений Кримінальний процесуальним кодексом України порядок, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом Позивачу немає.

При цьому Позивач посилається на положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», яка передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.

Крім того, ОСОБА_4 в позові посилається на положення ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої громадяни України мають право на соціальний та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Таким чином, вважають, що Позивач не може дати оцінку внаслідок яких саме обставин пошкоджено його майно (терористичного акту (злочину), антитерористичної операції чи надзвичайної ситуації), вказані ним підстави відшкодування збитків є різними і самостійними підставами позову, вирішення яких регулюються різними нормами матеріального права та підлягає доказуванню на підставі різних фактичних даних.

Також у позовній заяві Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями Кодексу цивільного захисту України, а саме статтею 86 цього Кодексу.

Однак відповідно до позову, добровільної згоди ОСОБА_4 на передачу Ясинуватській державній адміністрації права власності на його будинок заявлено не було.

Згідно ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 3 ст. 7 ЗУ "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що в разі визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством, проведення незалежної оцінки майна є обов'язковим.

Наданий Позивачем ОСОБА_6 про руйнування не підтверджує розмір пошкодження будинку Позивача, розмір реальної вартості втраченого майна та вартості виконання робіт, необхідних для його відновлення.

Отже, посилання Позивача на Наказ Мінрегіону від 02 жовтня 2015 року №252 "Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України", як на нормативний акт для визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, прямо суперечить закону.

Вважає посилання позивача на ст. 56 Конституції України безпідставними та недоведеними з огляду на наступне.

Для застосування даної норми Конституції України повинен бути наявний встановлений факт незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, зокрема КМУ України.

Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього матеріалів про існування такого факту не йдеться, адже проведення АТО відбувається на виконання рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України, у повній відповідності Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а також сам позивач не оскаржує правомірність проведення АТО.

Проведення АТО спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України.

У зв'язку з цим суб'єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО, яка здійснюється у чіткій відповідності до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та з дотриманням вимог законодавства України.

Також вважають посилання Позивача на позицію Європейського суду з прав людини (рішення у справі Айдер та інші проти Туреччини) як на підставу для відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної під час проведення АТО, безпідставними та недоведеними з огляду на наступне.

У § 70 рішення ЄСПЛ у справі Айдер та інші проти Туреччини суд вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шуоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. Не погоджуються з такими твердженнями Позивача у зв'язку із тим, що ОСОБА_5 Україна не визнавала та не визнає свою недієздатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність.

На виконання рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 13.04.2014 р., введеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014р. №405/2014, суб'єктами боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживаються активні заходи з проведення АТО, спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України.

Тому, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи їх повідомлено належним чином.

Представник третьої особи - Державної служби України з надзвичайних ситуацій в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надійшло пояснення представника ДСНС України ОСОБА_7, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Із заначеною позицією та висновками позивача не погоджуються, оскільки вважають їх необгрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, що саме в наслідок надзвичайної ситуації пошкоджений його будинок. Позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх майнових прав та інтересів. Відомостей щодо кримінального провадження за фактом пошкодження будинку не надав, правами потерпілого не скористався. Вказують, що нормативно-правові акти, що регламентують віднесення подій до надзвичайних ситуацій та їх обліку, не класифікують ведення антитерористичної операції як надзвичайну ситуацію. Крім того, зазначають, що виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалими зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевими державними адміністраціями або органами місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання.

Представник третьої особи - Донецької обласної військово-цивільної адміністрації ОСОБА_3 в судове засідання прибув, не заперечував проти задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника Донецької обласної військово-цивільної адміністрації, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 є власником будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Донецької область, Ясинуватський район, с. Красногорівка, вул. Калініна, буд. 1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 1785 від 28.07.2010 р. (витяг з реестру прав власності на нерухоме майно) (а.с.18, т. 1).

До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про порушення кримінального провадження №0001209, за фактом зруйнування будинку, за ознаками ч.1 ст. 194 КК України який належить ОСОБА_4 Зазначене провадження надіслано до СБУ(а.с.167 т.1, а.с. 34 т.2). Згідно інформації надаї Головним управлінням СБУ у Донецькій та Луганській областях перебувають матеріали кримінального провадження № 0000185 від 07.07.2014 року, до якого 18.09.2017 року було приєднано кримінальне провадження № 0001209 від 02.09.2015 року, за фактом вчинення 14.08.2015 року артилерійського обстрілу с. Красногорівка, Ясинуватського району Донецької області, внаслідок якого було пошкоджено майно ОСОБА_4, тобто за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 258 КК України. Станом на 30.102017 року триває проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження (а.с. 31, т. 2).

Згідно листа Красногорівської сільської ради Донецької області від 10.07.2017 року № 150, наразі вул. Калініна також має назву Садова (а.с. 169 , т.1) Суд враховує цей факт, при дослідженні доказів по справі, оскільки у листах та відповідях для позначення адреси використовується назва вулиці "Калініна" та "Садова".

Представник позивача ОСОБА_1 додатково звернув увагу, що надати експертну оцінку вартості будівництва нового житла не представляється можливим, у зв`язку з постійними обстрілами с. Красногорівка і проведенням антитерористочної операції в зазначеномцу населеному пункті.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Проте, в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний йому на праві власності будинок не з його волі став непридатний для подальшої експлуатації, що підтверджується актом №8 від 20 серпня 2015 року обстеження майна, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції на території Красногорівської сільської ради. Згідно вказаного акту, одноповерховий будинок за з мансардою № 1 по вулиці Калініна, с. Красногорівка, Ясинуватського району Донецької області було зруйновано внаслідок артилерійського обстрілу, що відбувся 14 серпня 2015 року приблизно о 00:50 хвилин. Від прямого попадання повністю зруйновано шиферний дах будинку, вибито всі вікна, двері. Вщент зруйновано стіни житлового будинку; в будинку провалилася стеля, розбиті меблі. Будинок ремонту не підлягає, тільки новому будівництву (а.с. 25, т.1).

Факт непридатності будинку до подальшої експлуатації сторонами не оспорюється.

Згідно з вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що шкода завдана внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції (а.с.1-12, т.1).

Процесуальний закон не зобовязує позивача зазначати в позовній заяві правову норму, яка регулює спірні правовідносини та підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин вирішує суд під час ухвалення рішення.

Згідно п.9 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Матеріалами справи підтверджено, що будинок № 1 по вул. Калініна в с. Красногорівка, Ясинуватського району, Донецької області, належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1785 від 28.07.2010 р. (витяг з реестру прав власності на нерухоме майно) (а.с. 18, т. 1).

Факт пошкодження будинку позивача саме під час проведення антитерористичної операції в наслідок терористичного акту (під час обстрілу) підтверджується актом №8 обстеження пошкодженого під час проведення антитерористичної операції від 20 серпня 2015 року (а.с. 25, т.1). Зазначений факт підтверджується додатково довідкою № 137 від 10.02.2016 року, наданою заступником начальника 13 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Донецькій області, про те що в приватному будинку за адресою: Ясинуватський район, с. Красногорівка, вул. Калініна, б. 1, дійсно виникла пожежа внаслідок влучання вибухонебезпечного предмету (а.с 26, т. 1). Факт пошкодження будинку додатково підтверджується листом Ясинуватської районної військово-цивільної адміністрації Донецкої області № 02-17-256 від 24.04.2017 року, згідно якого під час обстрілів було пошкоджено 79 житлових будинків. в тому числі по вулиці Садова (Калініна), 1 було знищено повністю (згоріло все майно) (а.с. 88, т.1). Додатково представником позивача було надано фототаблицю руйнувань житла (а.с. 27-39). Однак суд критично ставиться до наданих фотографій зруйнованого будинку, оскільки неможливо встановити, що сфотографований саме будинок, ща належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Як зазначено в акті про обстеження майна, що пошкоджено внаслідок проведення антитерористочної операції, житловий оноповерховий будинок з мансардою № 1 по вулиці Калініна, с. Красногорівка, Ясинуватського району Донецької області дійсно був зруйнований внаслідок артилерійського обстрілу (а.с. 25. т.1).

Загальновідомим є той факт, що у 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом Президента України «Про рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

На виконання вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"Кабінетом Міністрів України 2 грудня 2015 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (Розпорядження №1275-р), серед яких у п.2 пп.18 зазначено с. Красногорівка, Ясинуватського району.

Згідно положень ст.1 Закону України, від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" тероризм це суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей; - терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до ст.4 Кодексу цивільного захисту України від 02 жовтня 2012 року № 5403-VI цивільний захист це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

Одним з субєктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до п.24 ч.2 ст.17 Кодексу цивільного захисту України забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій, проводить просвітницьку та практично-навчальну роботу з метою підготовки населення до дій в умовах вчинення терористичного акту;

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як субєкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в ч.4 ст.5 Закону України "Про боротьбу з тероризмом".

Отже Кодекс цивільного захисту України також регулює правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України "Про боротьбу з тероризмом".

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Доводи відповідача щодо відсутності обвинувального висновку суду, який набрав чинності, як доказу заподіяння шкоди позивачу внаслідок терористичного акту та підстави для виникнення права у позивача для предявлення вимог про відшкодування шкоди, є необґрунтованим. Положення ст.19 Закону № 638-IV, якими передбачено право на відшкодування шкоди, заподіяної громадян терористичним актом, не повязані з наявністю обвинувального вироку суду.

Згідно ст. 4 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоровю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

До теперішнього часу спеціальний нормативно-правовий акт щодо порядку відшкодування шкоди заподіяної під час терористичного акту не прийнятий.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Відповідно до цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема, що стосується житлового фонду лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на обєктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції.

Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Проте, реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatismutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії, № 59498/00, пар.35 ECHR 2002-Ш).

На підставі ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного кодексу України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до ч. 9 ст.10 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження приміщення терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст.86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до ч. 10 ст. 86 КЦЗ України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Крім того, такий висновок випливає з положень ст.8 Конституції України, за якими в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 7 КЦЗ України одним з основних принципів здійснення цивільного захисту є гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоровя та власності.

Згідно із ст.3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно ч.10 ст.10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

У подібних правовідносинах, у рішенні від 8 січня 2004 у справі Айдер та інші проти Туреччини (AyderandOthers v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (socialrisk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об'єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

У рішенні від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110).

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючи з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

21 травня 2015 року постановою Верховної ОСОБА_2 України № 462-VIII схвалена Заява Верховної ОСОБА_2 України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених лише пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Судом установлено, що представник позивача по справі, адвокат ОСОБА_1, звертався до Ясинуватської районної ради, з запитом, чи є можливість, відповідно до ч.1 ст.86 Кодексу ЦЗУ забезпечити житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання (а.с. 57, т. 1). На що отримав відповідь від Ясинуватської районної державної адміністрації Ясинуватської районної військово-цивільної адміністрації Донецької області , що остання не має можливості забезпечити житлом постраждалого за відсутності житлового фонду. На даний час законодавством України не затверджено порядку, відшкодування збитків, що були причинені громадянам під час проведення АТО та кошти у бюджеті держави не передбачені (а.с. 55, т. 1). Додатково Красногорівська сільська рада Ясинуватського району Донецької області повідомила представника позивача, що вільного житла немає, ОСОБА_4 згоден тільки на відбудову зруйнованого будинку по вул. Садова (Калініна) 1 в с. Красногорівка (а.с. 168. т. 1).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

За змістом частини 4 ст. 58 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 в якості відповідача зазначив саме ОСОБА_5 Україна та відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України як представника держави Кабінет Міністрів України (а.с. 1-12, т.1.).

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст. 4 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінет Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Кабінетом і законами України.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), апеляційний суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно, заперечення відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Доводи представника Кабінету Міністрів України Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам. Позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України ОСОБА_4 не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди позивач просила стягнути з держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з конкретного органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України).

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України.

Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що розяснює подібні за змістом відносини.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на опосередковану вартість спорудження житла за регіонами України, затверджену наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України».

Виходячи з положень Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого Наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27 вересня 2005 року № 174 показник опосередкованої вартості спорудження житла - вартість будівництва в розрахунку на один квадратний метр загальної площі квартир будинку, визначений на підставі вартості будівництва об'єкта-представника.

Отже, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено показник опосередкованої вартості спорудження житла по Донецькій області, а саме вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), складає 10897 грн.

З технічного паспорту на будинок позивача вбачається, що загальна площа будинку складає 62,1 кв.м., тобто вартість будинку складає 62,1 х 10897 = 676 703 (шістсот сімдесят шість тисяч сімсот три) грн. 70 коп.

Посилання в позовній заяві на те, що загальна площа будинку складає 180,2 кв.м. не відповідає обставинам справи, оскільки за змістом технічного паспорту на будинок 180,2 кв. м. це площа земельної ділянки під будинком та господарськими будівлями (а.с. 19-24, т. 1).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10-13,76-80, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_1, до ОСОБА_5 України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 служба України з надзвичайних ситуацій, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, задовольнити частково.

Відшкодувати ОСОБА_4 за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, с.Красногорівка, вул. Калініна, буд.1, в сумі 676 703 (шістсот сімдесят шість тисяч сімсот три) грн. 70 коп. шляхом стягнення з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом тридяти днів після проголошення рішення.

В разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Є. В. Петров

Повний текст рішення складено 01.03.2018 року