Постанова
Іменем України

14 лютого 2018 року
м. Київ

справа № 357/1902/16-ц
провадження № 61-1478 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,
Штелик С. П.,

учасники справи:
позивачОСОБА_1 ,
відповідачі:Білоцерківська районна державна адміністрація
Білоцерківська міська рада,
треті особи:Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква,
публічне акціонерне товариство «Київобленерго»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Подрєзова Г. О. від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі суддів: Білоконь О. В., Верланової С. М., Савченка С. І., від 01 грудня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білоцерківської міської ради, Білоцерківської районної державної адміністрації, треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, публічне акціонерне товариство «Київобленерго», про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок» було передано йому на відповідальне зберігання 11 січня 1995 року балансоутримувачем такого майна - квартирно-експлуатаційною службою військової частини НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ). В кінці 90-х років військова частина НОМЕР_1 була розформована і спірне майно списано з балансу юридичної особи. Протягом більше ніж 15 років позивач користується вказаною нерухомістю та жодних вимог про її повернення не отримував.

Нормами частин третьої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачена можливість набуття за рішенням суду права власності за набувальною давністю на нерухоме майно яким особа заволоділа на підставі договору з його власником. Вважаючи, що настали обставини, передбачені частиною третьою статті 344 ЦК України, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок» є об`єктом нерухомості, прийнятим в експлуатацію, право на яке було зареєстровано в установленому порядку за військовою частиною, не доведено що було проведено інвентаризацію об`єкта нерухомого майна, що визначено його цільове призначення та технічний стан, а також точну адресу місцезнаходження. В сукупності ці обставини, разом з тим, що спірне приміщення не має фундаменту та не може вважатися нерухомим майном, свідчать про неможливість проведення державної реєстрації права власності на спірний об`єкт як на нерухоме майно і це виключає можливість визнання в судовому порядку права власності на спірний об`єкт як на нерухоме майно.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що правочин на підставі якого позивач набув у користування спірне майно не містить вказівки про строк його дії, а тому суд дійшов висновків, що положення статті 344 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що строк вказаного договору зберігання від 11 січня 2015 року не закінчився і не настали умови для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до частини третьої статті 344 ЦК України.

Також, апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що власник не цікавиться своїм майном бо військова частина НОМЕР_1 розформована, оскільки ці обставини не підтверджені матеріалами справи та до справи не було залучено вказану військову частину або її правонаступника.

Крім того, апеляційний суд встановив, що матеріали справи не містять даних про те, що нежитлове приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок» взято на облік як безхазяйне майно відповідно до вимог статті 335 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій 02 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення по суті вимог позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи помилково застосовано статті 182, 331, 376 ЦК України, норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положення Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, затвердженого наказом Мінрегіонрозвитку, будівництва та ЖКГ від 19 березня 2013 року № 95, положення постанови КМУ від 25 грудня 2015 року за № 1127, у той час коли вказані норми права до спірних правовідносин не застосовуються і це роз`яснено у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - постанова пленуму № 5).

ОСОБА_1 вказує на те, що суди дійшли помилкових висновків про неможливість застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки договір відповідального зберігання продовжує свою дію. Зокрема, правонаступником військової частини НОМЕР_1 є територіальна громада м. Біла Церква, яка брала участь у справі в якості відповідача в особі Білоцерківської міської ради. Такий відповідач проти позову не заперечував та своєю процесуальною позицією підтвердив факт безхазяйності спірного майна.

Наведене спростовує посилання апеляційного суду про незалучення правонаступника військової частини НОМЕР_1 до участі у справі та свідчить про поверхневий характер розгляду справи судом апеляційної інстанцій і порушення судом вимог статей 303, 213 ЦПК України.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є визнання права за набувальною давністю на спірне майно, як на об`єкт нерухомого майна, у зв`язку з відкритим, безперервним володінням позивачем цим майном з 1995 року.

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Разом з тим, ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.

Коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

В даному випадку, позивач користувався спірним майном протягом більш ніж п`ятнадцяти років до моменту звернення до суд з позовом у лютому 2016 року і набув можливості ставити перед судом питання про визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Матеріали справи містять письмові пояснення Міністерства оборони України щодо предмета та підстав позову ОСОБА_1 (а. с. 51-53), які зводяться до того, що військова частина НОМЕР_1 була розформована. Правонаступником квартирно-експлуатаційної служби військової частини НОМЕР_1 , на балансі якої знаходилося спірне майно (інформація зі змісту акту прийому-передачі а. с. 8), на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 є територіальна громада м. Біла Церква, якій передано у власність цілісний майновий комплекс ДП «Білоцерківський авіаційний ремонтний завод» (м. Біла Церква, вул. Гайок, 4) разом з житловим фондом та інженерною інфраструктурою. Разом з тим, документи про передачу квартирно-експлуатаційною службою військової частини НОМЕР_1 будь-кому спірного приміщення трансформаторної будки не збереглися.

Відповідачі та треті особи у справі вказали, що приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок» у них на балансі не перебуває. Власника такого майна судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.

За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

Нормами частини першої статті 609 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Як зазначено вище, військова частина НОМЕР_1 була розформована і правонаступники її по відношенню до спірного приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок», а також інші можливі власники такого спірного майна, відсутні.

За таких обставин, наявні підстави вважати зобов`язання ОСОБА_1 за договором відповідального зберігання військової частини НОМЕР_1 у вигляді приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок», який оформлено у вигляді заяви останнього та акту прийому передачі (а. с. 7, 8), припиненими з моменту розформування військової частини, яке відбулося у 1998 році, що вбачається з архівної довідки Міністерства оборони України від 01 червня 2016 року (а. с. 93).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України).

У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

В сукупності наведені роз`яснення, в контексті вимог та підстав заявленого позову, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, свідчать про наявність права позивача на звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок», однак не як на об`єкт нерухомого майна, оскільки до проведення державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення) приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок».

ОСОБА_1 у позові просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на приміщення колишньої трансформаторної підстанції котельні «Гайок» саме як на нерухоме майно, однак законом в даному випадку це не передбачено.

Такі обставини були враховані судами попередніх інстанцій при розгляді справи, які ухвалили правильні по суті судові рішення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій правильні по суті і законні, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Враховуючи, що судове рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик