Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 569/15433/15-ц

провадження № 61-2514 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідачі: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Бештинарська НеонілаОлександрівна,

ОСОБА_4,

Реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області

від 17 лютого 2016 року у складі судді Головчака М. М., додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року у складі судді Головчака М. М. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 квітня 2016 року у складі суддів: Бондаренко Н. В.,

Малько О. С., Максимчук З. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції (далі - РС Рівненського МУЮ), приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Бештинарської Н. О. (далі - приватний нотаріус Рівненського МНО Бештинарська Н. О.) про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи похилий вік та незадовільний стан здоров'я, позивач запропонувала своєму синові ОСОБА_4 укласти договір довічного утримання, на що останній погодився, відповідно до умов якого останній зобов'язаний був доглядати за нею та надавати необхідну допомогу, а після її смерті спірна квартира повинна була перейти у власність сина. Після укладення цього договору ОСОБА_2 продовжила проживати у спірній квартирі, здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги, проте ОСОБА_4 почав її ображати, погрожував вигнати з квартири. Влітку 2015 року ОСОБА_2 дізналась, що з лютого 2015 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 27 січня 2009 року. Позивач вказувала, що під час підписання договору дарування вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, та не мала наміру дарувати свою квартиру, яка є її єдиним житлом, а вважала, що укладала договір довічного утримання.

На підставі викладеногоОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним без застосування наслідків недійсності договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 27 січня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського МНО БештинарськоюН. О. та зареєстрований у реєстрі; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, проведену 23 лютого 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі договору дарування квартири від 27 січня 2009 року; зобов'язати приватного нотаріуса Рівненського МНО Бештинарську Н. О. повернути ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на спірну квартиру та здійснити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності даної квартири за ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 15 липня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Усик С. І. та зареєстрованого в реєстрі.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання приватного нотаріуса Рівненського МНО Бештинарську Н. О. здійснити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 15 липня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Усик С.І. та зареєстрованого в реєстрі, залишено без розгляду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним без застосування наслідків недійсності договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 27 січня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського МНО Бештинарською Н.О. та зареєстрований в реєстрі. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 проведену 23 лютого 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі договору дарування квартири від 27 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарською Н. О. та зареєстрований в реєстрі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час підписання договору дарування позивач помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, та неправильно сприймала фактичні обставини правочину, оскільки вважала, що між сторонами укладено договір довічного утримання.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області

від 24 лютого 2016 року зобов'язано приватного нотаріуса Рівненського МНО Бештинарську Н. О. повернути ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стосовно позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази та давали пояснення, не ухвалено рішення, вона є похідною від вимог про визнання оспорюваного договору дарування недійсним та скасування здійсненої на його підставі державної реєстрації речових прав, які задоволені судом.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 квітня 2016 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишені без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на момент укладення договору дарування спірної квартири позивач внаслідок похилого віку і за станом здоров'я помилялася щодо правової природи вказаного правочину, не мала на меті відчужувати квартиру на користь відповідача, мала намір укласти договір довічного утримання. ОСОБА_2 після укладення договору дарування продовжила проживати у спірній квартирі, іншого житла вона не має. Позивач помилялась щодо прав та обов'язків сторін, у зв'язку з чим позбавила себе права власності на єдине житло.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, укладаючи договір дарування, позивач усвідомлювала значення своїх дій та бажала настання відповідних правових наслідків. Договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства та підписаний сторонами, позивач ознайомилася з його змістом, оскільки могла прочитати його особисто. Укладений договір дарування не позбавляє ОСОБА_4 обов'язку утримувати свою матір, а тому вона має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Крім того, позивач має у власності будинок, де може проживати. Застосовані судами попередніх інстанцій норми матеріального права не передбачають таких підстав для розірвання договору дарування як похилий вік позивача, його незадовільний стан здоров'я, потреба у зв'язку із цим в догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

22 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

27 січня 2009 року між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_4 укладено договір дарування вказаної вище квартири.

У 2015 році ОСОБА_4 зареєстрував право приватної власності на спірну квартиру та уклав нові договори про надання житлово-комунальних послуг.

ОСОБА_2 є особою похилого віку та страждає на хвороби, пов'язані з порушенням зору, що підтверджується довідкою поліклініки № 2 Рівненської міської ради від 4 грудня 2015 року.

Довідкою житлово-комунального підприємства «Покровське» від 29 липня 2015 року та будинковою книгою підтверджено, що ОСОБА_2 зареєстрована і постійно проживає в спірній квартирі з 1976 року, а ОСОБА_4 зареєстрований у ній з 1998 року.

Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказані вище висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_2, як людина похилого віку, за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу квартири, що є її єдиним житлом, де й продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність, лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірний договір, ОСОБА_2 помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та ОСОБА_4 Враховуючи вказане, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування.

Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази в їх сукупності, надали їм належну правову оцінку, виконали всі вимоги цивільного судочинства та вирішили спір відповідно до вимог закону.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що стан здоров'я позивача дозволяв їй самостійно прочитати договір дарування, оскільки відповідно до повідомлення поліклініки № 2 Рівненської міської ради від 4 грудня 2015 року ОСОБА_2 страждає на хвороби, пов'язані з порушенням зору, їй встановлено діагноз дистрофія сітківки, ангіопатія сітківки, вікова макулодистрофія, початкова катаракта обох очей.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач має у власності житловий будинок, а тому спірна квартира не є її єдиним житлом, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до повідомлення Дроздівської сільської ради Гощанського району Рівненської області від 27 січня 2016 року належний ОСОБА_2 житловий будинок на АДРЕСА_3 знаходиться в аварійному стані та не приданий для проживання.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого

2016 року, додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик