Постанова

Іменем України

01 березня 2018 року

м. Київ

справа № 591/8058/15-ц

провадження № 61-3688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір ФедірОлегович, Прокопенко Наталія Володимирівна, Гакаль Роман Володимирович,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Сумської області в складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Хвостика С. Г. від 24 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 13 707 грн 07 коп., яка складається із: 1 693 грн 74 коп. заборгованості за тілом кредиту; 10 884 грн 42 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 500 грн штрафу (фіксована частина); 628 грн 91 коп. штрафу (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1 218 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 16 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватись відповідно до умов договору, щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Проте, зобов'язання щодо своєчасного внесення вказаних у договорі платежів відповідачем були порушені, унаслідок чого станом на 30 вересня 2015 року виникла заборгованість по кредиту та відсоткам, загальний розмір якої з урахуванням штрафів склав 13 707 грн 07 коп.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_7 подав до суду заперечення проти позову про стягнення заборгованості за кредитом, у яких зазначив, що оскільки останній платіж на погашення кредиту ним був здійснений 26 лютого 2010 року, то банк, звернувшись до суду з указаним позовом 17 листопада 2015 року, пропустив строк позовної давності, тому просив відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Крім того, зазначав, що не міг ознайомитися з Умовами та Правилами надання банківських послуг, на які посилався позивач обґрунтовуючи свої вимоги щодо наявності підстав для стягнення штрафів, оскільки вони затверджені 06 березня 2010 року, а із заявою про видачу кредиту відповідач звернувся 16 лютого 2006 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 липня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що оскільки останній платіж відповідачем здійснено 26 лютого 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся 17 листопада 2015 року, то позивач пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про застосування якого просив представник відповідача. Тому у задоволенні позову відмовив у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 2 491 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 1 693 грн 74 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 797 грн 44 коп. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені витрати за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій у сумі 515 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що оскільки строк дії картки закінчився 28 лютого 2013 року, а позов заявлений 17 листопада 2015 року, то строк позовної давності стосовно вимоги про стягнення заборгованості за кредитом не сплив. Проценти за користування кредитом підлягають стягненню за три роки до звернення з позовом до суду, тобто з 17 листопада 2012 року по 17 листопада 2015 року, у розмірі, встановленому на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення штрафів, апеляційний суд виходив із того, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг, на які посилався позивач обґрунтовуючи вимоги в частині нарахування штрафів, позичальником не підписані і їх оригінали кредитором відповідачу передані не були, то їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом в сумі 1 693 грн 74 коп. утворилась 26 лютого 2010 року і з того моменту не змінювалась, тому позовна давність для стягнення кредитної заборгованості сплила 26 лютого 2013 року. Тому банк, звернувшись до суду з указаним позовом 17 листопада 2015 року, пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про застосування якого просив представник відповідача. Крім того, встановлюючи, що строк дії картки закінчився 28 лютого 2013 року, апеляційний суд у судовому рішення не навів доказів, якими даний факт підтверджується.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що 16 лютого 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватись відповідно до умов договору, щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а. с. 9).

Із наданих банком розрахунків вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого станом на 30 вересня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 13 707 грн 07 коп., яка складається із: 1 693 грн 74 коп. заборгованості за кредитом; 10 884 грн 42 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 500 грн штрафу (фіксована частина); 628 грн 91 коп. штрафу (процентна складова).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача заявив про застосування позовної давності (а. с. 104).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Із наданої банком заяви про видачу кредиту, яка підписана позичальником, вбачається, що дата відкриття рахунку № НОМЕР_1 на ім'я відповідача та дата видачі платіжної картки - 16 лютого 2006 року, а строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії катки (а. с. 9).

Із наданої банком виписки про інформацію карткового рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що строк дії картки - лютий 2013 року (а. с. 237).

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_7 заборгованості за кредитом 17 листопада 2015 року.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що строк дії картки закінчився 28 лютого 2013 року, а з позовом банк звернувся 17 листопада 2015 року, то висновки апеляційного суду про те, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача, щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом не сплив ґрунтується на вимогах закону та узгоджується з матеріалами справи.

Правильно апеляційним судом визначено і період заборгованості за відсотками за користування кредитом за три роки перед зверненням кредитора до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності за основною вимогою та їх розмір з урахуванням процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-1412цс16.

Доводи касаційної скарги про пропуск банком строку позовної давності для стягнення кредитної заборгованості, оскільки останній платіж на погашення кредиту було здійснено 26 лютого 2010 року, а позов заявлений 17 листопада 2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки позовна давність щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не після несплати чергового платежу.

Тому, апеляційний суд, встановивши строк дії картки - лютий 2013 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов заявлено в межах трирічного строку позовної давності і підстав для задоволення заяви представника відповідача щодо його спливу немає.

Зазначення в мотивувальній частині рішення апеляційного суду про те, що відповідачу було видано кредит у сумі 4 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, тоді як фактично і це зазначено в анкеті-заяви йому було видано кредит у сумі 1 700 грн, не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, оскільки із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розрахунки проводилися з урахуванням тіла кредиту у розмірі 1 693 грн 74 коп.

Оскільки судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позову про стягнення штрафів ніким не оспорюється, то в цій частині касаційним судом на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

З урахуванням наведеного висновки апеляційного суду про часткове задоволення позову є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення апеляційного суду в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 січня 2018 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило