Справа № 362/6156/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/32/18 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 19 09.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого - судді Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Журби С.О., Лівінського С.В., із участю секретарів Тимошевської С.І., Шуляка Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2017 року у справі за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, ОСОБА_6, яка діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_7, служба у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості та скасування їх державної реєстрації та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_6, яка діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_7, до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості та скасування його державної реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А :

06 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із названим позовом, де просила, із врахуванням змін та уточнень,

визнати недійсними договори купівлі-продажу від 27 жовтня 2016 року житлового будинку, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, загальною площею 452,2 кв.м., та земельної ділянки, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,2498 га, розташованих по АДРЕСА_1, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською Світланою Іванівною, за реєстровим №874 та №875,

скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексні №32075582 та №32075660 від 27 жовтня 2016 року, вчинених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською Світланою Іванівною, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, загальною площею 452,2 кв.м. та земельну ділянку, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,2498 га, розташованих за тією ж адресою.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що спірні правочини були посвідчені в період дії встановлених державною виконавчою службою арештів на відчуження вищезазначеного майна, без отримання згоди органу опіки та піклування, без повідомлення заявниці про їх вчинення.

Крім того, на час переходу до співвідповідача ОСОБА_4 за договором уступки права вимоги за кредитним договором було ухвалено рішення про розірвання цього кредитного договору та стягнення заборгованості з позивача, яке перебувало на виконанні у виконавчій службі.

Отже, зазначений відповідач не мав права вчиняти угоди купівлі-продажу майна в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а лише мав право на звернення із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні та реалізовувати свої права стягувача за судовим рішенням.

Також, на момент відчуження нерухомості, не був отриманий дозвіл органу опіки та піклування, оскільки будинок був єдиним житлом та місцем реєстрації малолітнього ОСОБА_7.

Окрім цього, зазначає, що при виконанні звітів про оцінку майна допущено порушення Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Разом з цим, 27 січня 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом, де просила, із врахуванням змін та уточнень,

визнати недійсним договір купівлі-продаж №874 від 27 жовтня 2016 року щодо житлового будинку, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, загальною площею 452,2 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1,

скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №32075582 від 27 жовтня 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською Світланою Іванівною про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, загальною площею 452,2 кв.м., розташованого за вказаною адресою.

Свої вимоги мотивувала тим, що при посвідченні договору купівлі-продажу житла був відсутній дозвіл органів опіки та піклування, внаслідок чого вона та малолітній син заявниці позбавлені житла.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, - ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсними договори купівлі-продажу від 27 жовтня 2016 житлового будинку, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, загальною площею 452,2 кв.м., та земельної ділянки, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,2498 га, розташованих по АДРЕСА_1, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською Світланою Іванівною, за реєстровими №874 та №875.

Скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексні № 32075582 та № 32075660 від 27 жовтня 2016 року, вчинених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською Світланою Іванівною, про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, загальною площею 452,2 кв.м. та земельну ділянку, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,2498 га, розташованих за тією ж адресою.

Вирішено питання відшкодування судових витрат.

На обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції зазначив, що спірні правочини підлягають визнанню недійсними із скасуванням їх державної реєстрації з наступних підстав:

відчуження спірних об'єктів нерухомості відбулося під час дії їх арешту та заборони на відчуження органами державної виконавчої служби, які не були скасовані, а тому, були чинними;

ОСОБА_4, на час укладення спірних правочинів, не мав жодних оформлених майнових прав на спірну нерухомість для її відчуження через невикористання передбачених законодавством відповідних способів реалізації захисту своїх прав та цивільних інтересів через звернення стягнення на майно, або заміну сторони у виконавчому процесі з подальшою реалізацією своїх прав, як стягувача у виконавчому провадженні, він також здійснив продаж спірної нерухомості на підставі договору відступлення прав та обов'язків, укладеного 13 вересня 2016 року при наявності іншого судового рішення про стягнення з позивача на користь банківської установи кредитної заборгованості та існуючого виконавчого провадження, тобто, за основним зобов'язанням кредитором ( банківською установою ) вже було реалізовано судовий спосіб захисту своїх прав і обсяг боргових зобов'язань, визначений рішенням суду, що набуло законної сили, а його право на цій стадії врегульовано спеціальним механізмом заміни сторони у виконавчому провадженні та реалізації своїх прав, як стягувача;

в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту належного повідомлення позивача про намір співвідповідача ОСОБА_4 укласти договір купівлі-продажу нерухомості, належної позивачеві, у відповідності до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку»;

нотаріусом не перевірялись та не вилучались правовстановлюючі документи на будинок і земельну ділянку, та дозвіл органу опіки та піклування на здійснення відповідних правочинів.

Під час ухвалення зазначеного судового рішення, суд також враховує положення п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, за яким, якщо за судовим рішенням із відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то виконання рішення суду про стягнення заборгованості відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» має виконуватись за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Крім того, у відповідності до положень п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюванного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. До такого висновку прийшов Верховний суд України при розгляді справи №6-392цс15.

Відповідно до правової позиції, викладеної і в постанові Верховного Суду України при розгляді справи №6-589цс16, за змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами ) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Згідно правової позиції Верховного суду України при розгляді справи №6-396цс15, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Суд вважає неприйнятним посилання представника позивача на положення ст. 224 ЦК України, як підставу для визнання недійсним правочинів через відсутність дозволу органу опіки та піклування, оскільки диспозиція цієї статті кореспондирується із положеннями ст. 71 ЦК України, та остання стосується лише прав опікуна, тоді, як ОСОБА_4, на час продажу нерухомості, таких повноважень не мав.

Суд також критично ставиться до змісту довідки Мархалівської сільської ради №556 від 24 жовтня 2016 року про відсутність реєстрації осіб у спірному будинку, оскільки не містить відомостей про особу, якій видано довідку ( уповноважений власник ( співвласник, наймач ) житлового приміщення/будинку, член житлово-будівельного кооперативу ), що суперечить вимогам наказу Міністерства праці та соціальної політики №204 від 22 липня 2003 року, підписана однією особою «ОСОБА_8.», як від імені секретаря виконкому та виконуючого обов'язки сільського голови, та спростовується зібраними у справі доказами.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу посилаючись його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2017 скасувати та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 03 квітня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договори дарування, відповідно до яких, остання безоплатно набула у власність житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,301 га, які розташовані по АДРЕСА_1 ( а.с. 6, 7, 8, 9, 10 т. 1 ).

29 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання відкличної невідновлювальної кредитної лінії №56/12/11-К, відповідно до якого, остання отримала кредит в межах максимального ліміту до 1 600 000 грн. ( а.с. 167-169 т. 1 ).

Того ж дня між зазначеними сторонами укладено іпотечний договір для забезпечення зобов'язань боржника за договором про надання відкличної невідновлювальної кредитної лінії №56/12/11-К від 29 грудня 2011 року ( а.с. 47-49, 170-172 т. 1 ).

У відповідності до умов іпотечного договору ОСОБА_3 передала в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Фінбанк» домоволодіння, яке складається з житлового будинку, загальною площею 452,2 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,250 га, розташованих по АДРЕСА_1 ( там же ).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року, із внесеними змінами згідно рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 травня 2015 року, серед іншого, розірвано договір про надання відкличної невідновлювальної кредитної лінії №56/12/11-К від 29 грудня 2011 року, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» та ОСОБА_3, та стягнуто із останньої на користь кредитора заборгованість у розмірі 2 062 957,54 грн. ( а.с. 20-24, 25-28 т. 2 ).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві від 17 лютого 2014 року накладено арешт на все майно ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, належного боржнику ( а.с. 3 т. 2 )

Окрім іншого, постановами головного державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві від 09 червня 2015 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно зазначеного боржника на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва на підставі виконавчого листа від 28 травня 2015 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ПАТ «АБ «Експрес банк» боргу у розмірі 2 223 339,86 грн. ( а.с. 239 т. 1, а.с. 2, 29 т. 2 ).

02 березня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Фінбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» укладено договір про відступлення права вимоги за договором про надання відкличної невідновлювальної кредитної лінії №56/12/11-К від 29 грудня 2011 року та іпотечним договором від 29 грудня 2011 року, відповідно до яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» отримало права первісного кредитора і, зокрема, на отримання заборгованості в розмірі 1 972 437,42 грн. ( а.с. 173-174, 175 т. 1 ).

Пізніше, 13 вересня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» уклало договір про відступлення права вимоги за вказаними правочинами із Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» із зазначенням тієї ж суми заборгованості за кредитним договором ( а.с. 176-177, 178 т. 1 ).

В свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» 13 вересня 2016 року уклало такі ж договори із ОСОБА_4 із аналогічними умовами, зокрема, із зазначеною сумою заборгованості за кредитним договором ( а.с. 179-180, 181 т. 1 ).

27 жовтня 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською Світланою Іванівною, за реєстровими за №874 та №875, житловий будинок, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, загальною площею 452,2 кв.м., та земельна ділянка під будинком, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 214, кадастровий НОМЕР_1, площею 0,2498 га, розташовані по АДРЕСА_1, ОСОБА_4 відчужені ОСОБА_2 ( а.с. 42, 90-91 т. 1 ).

У зазначений період часу, відповідно до довідки №677 Мархалівської сільської ради Васильківського району від 15 грудня 2016 року, листа №529 відділу адресно-довідкової роботи Управління державної міграційної служби України у Київській області від 08 грудня 2016 року, в спірному будинку були зареєстровані ОСОБА_6 та її малолітній син - ОСОБА_7 ( а.с. 185 т. 1, а.с. 33 т. 2 ).

Разом з цим, відповідно до п.п. 9.3.1., 9.3.2. іпотечного договору, за яким відступалися права іпотекодержателя, задоволення вимог здійснюється, відповідно, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»,

продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ( а.с. 47-49 т. 1 ).

При цьому, ОСОБА_4, враховуючи оспорювані правочини, відчужив іпотечне майно в передбачений ст. 38 цього Закону спосіб.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя ( відповідне застереження в іпотечному договорі ) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Однак, ОСОБА_4, в порушення частини першої зазначеної статті Закону, належним чином письмово не повідомив іпотекодавця про свій намір продати предмет іпотеки, чим було порушене право ОСОБА_3 на повідомлення іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки та переважне право його ( майна ) придбання, закріплені ч. 2 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, надана суду експрес-накладна за №035 ( а.с. 58, 109 т. 1 ) не свідчить про виконання зазначених норм закону, оскільки відповідно до листів Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» №144 вих-17, 1768 вих-17 від 01 лютого та 29 грудня 2017 року, відповідно, додаткова послуга щодо доставки зазначеного відправлення «доставка особисто в руки», не замовлялась і вміст відправлення за даним номером не оглядався ( а.с. 241 т. 1, а.с. 78 т. 3 ).

Окрім іншого, неповідомлення іпотекодавця про намір відчужити заставлене майно, підтверджується і наданою Держприкордослужбою України довідкою, згідно якої ОСОБА_3, за інформацією на період з 01 січня по 31 грудня 2016 року, 29 травня 2016 року перетнула кордон з метою виїзду до Амстердаму ( а.с. 242 т. 1 ).

У відповідності до зазначеної норми, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

При цьому, житловий будинок та земельна ділянка за оспорюваними правочинами відчужені на користь ОСОБА_2 за ціною - 1 055 000 грн. та 562 000 грн., з врахуванням звіту про оцінку майна №МР30-61-19-006, де ринкова вартість житлового будинку становить 1 054 173,61 грн. ( а.с. 60-65 т. 1 ) та звіту про оцінку майна №МР30-161020-001, де ринкова вартість земельної ділянки становить 561 968,75 грн. ( а.с. 110-121 т. 1 ).

Проте, відповідно до висновку експерта №05-2017/2 від 24 травня 2017 року зазначені звіти про оцінку майна не відповідають вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісними та непрофесійними і не можуть бути використані ( а.с. 153-164 т. 2 ).

Зазначений останнім висновок суд апеляційної інстанції відносить до числа достовірних, оскільки він є повним та підтверджується довідкою про намір реалізувати спірне майно в 2013-2016 р.р. ( а.с. 249 т. 1 ), згідно якої іпотечне майно виставлялось на продаж за ціною, набагато більшою, ніж визначено звітами про оцінку майна №МР30-61-19-006 та №МР30-161020-001.

Відтак, на думку апеляційного суду, при продажу предмету іпотеки його ціна встановлена без дотримання вимог закону, зокрема, ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Також, як вбачається із листа Міністерства юстиції України №27667/10139/0/26/17/19 від 20 липня 2017 року, Гембарською Світланою Іванівною ( нотаріусом ) при посвідченні оспорюваних правочинів не надано належної оцінки документам, поданим для вчинення нотаріальних дій, та не вжито заходів, передбачених ст.ст. 49 та 51 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Так, нотаріусом невірно зазначено розмір та цільове призначення відчужуваної земельної ділянки, йому ( нотаріусу ) не надано договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Фінбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар».

Окрім цього, встановлено, що нотаріусом не дотримано вимог підпункту 2.1 пункту 2 глави 2 розділу ІІ Порядку, оскільки договори купівлі-продажу посвідчувалися за наявності арешту, накладеного відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві.

З копії витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що нотаріусом розпочато реєстрацію права власності за покупцем до перевірки відсутності податкової застави, що не узгоджується з підпунктом 2.2 пункту 2 глави 2 розділу ІІ Порядку ( а.с. 80-83 т. 3 ).

Про наявність арешту на заставлене майно, на переконання апеляційного суду, було відомо як нотаріусу, так і ОСОБА_4, що безспірно підтверджується наданими нотаріусом матеріалами посвідчення оспорюваних правочинів ( а.с. 41-154 т. 1 ).

Окрім іншого, як правильно зазначено місцевим судом, договором купівлі-продажу будинку порушене зареєстроване в установленому законом порядку право проживання ОСОБА_6 та її малолітнього сина - ОСОБА_7, яке ті набули відповідно до чинного законодавства в 2015 році.

Правочин щодо набуття зазначеного права ОСОБА_6 та її малолітнього сина - ОСОБА_7, з точки зору суду другої інстанції, є правомірним у відповідності до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

При цьому, в матеріалах справи відсутня попередня згода органу опіки і піклування щодо вчинення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини та вірно прийшов до переконання про обґрунтованість заявлених позовів з мотивів порушення прав ОСОБА_3 на повідомлення іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки та переважне право його ( майна ) придбання за дійсною вартістю, і ОСОБА_6 та її малолітнього сина - ОСОБА_7 - зареєстроване в установленому законом порядку право проживання у спірному будинку.

Окрім цього, спірні правочини посвідчені при наявності зазначених обтяжень, накладених виконавчою службою.

За таких обставин, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 33, 38 Закону України «Про іпотеку», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення, правильно прийшов до висновку про задоволення заявлених позовних вимог та ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі доказів по справі.

При цьому, дав відповідну оцінку належних і допустимих доказів у справі згідно положень ст. 212 ЦПК України, на той період.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 3, 9, 36, 38 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 20, 203, 215, 512, 514 ЦК України, ст.ст. 19, 21, 22, 55 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 57, 58, 60, 213 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент подачі апеляційної скарги, постанови №4 від 18 грудня 2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 грудня 2012 року, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції і спростовуються зазначеними доказами.

Інші доводи апелянта, зокрема, про те, що судом не встановлено, яке право, свобода чи інтерес ОСОБА_3 були порушені в результаті продажу іпотечного майна, що арешт на її майно було накладено в інтересах іпотекодержателя Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» та Публічного акціонерного товариства «Експрес Банк», що вона є боржником, а не кредитором, що продаж предмета іпотеки не порушує її прав, що грошове зобов'язання не виконане, що в разі неповідомлення іпотекодавця про продаж предмету іпотеки передбачено інші правові наслідки, про наявність доказів про повідомлення іпотекодавця, що рішення не ґрунтується на доказах у справі, що без згоди іпотекодержателя було зареєстровано неповнолітню дитину, про відсутність необхідності отримання висновку органу опіки та піклування та порушення прав ОСОБА_7, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, не спростовують висновки суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог та не є законною підставою, самі по собі, для задоволення апеляційних вимог.

При цьому, посилання ОСОБА_2 на те, що в разі неповідомлення іпотекодавця про продаж предмету іпотеки передбачено інші правові наслідки, без згоди іпотекодержателя було зареєстровано неповнолітню дитину, на думку суду другої інстанції, правового значення для правильного вирішення спору не мають.

Окрім іншого, твердження апелянта про те, що продаж предмета іпотеки не порушує прав ОСОБА_3, наявні докази про повідомлення іпотекодавця про продаж майна, рішення не ґрунтується на доказах у справі, відсутні порушення прав ОСОБА_7, з точки зору суду другої інстанції, не відповідають дійсності, оскільки повністю спростовуються зазначеними судами першої та другої інстанцій доказами, визнаними належними та допустимими.

І, насамкінець, доводи ОСОБА_2 про відсутність підстав для отримання висновку органу опіки та піклування та порушення прав ОСОБА_7, на переконання апеляційного суду, повністю спростовуються положеннями ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

При цьому, суд не вбачає правових підстав для зазначення мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладених ОСОБА_3, ОСОБА_6 у запереченнях ( а.с. 142-150, 236-243 т. 2 ) у відповідності до положень п.п. в) п. 3 ч. 1 ст. 382 ЦПК Украаїни, оскільки провадження у справі апеляційним судом відкрито 08 червня 2017 року за відсутності положень у процесуальному законодавстві про відзив на апеляційні скарги ( а.с. 119-120 т. 2 ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2017 року у справі за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, ОСОБА_6, яка діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_7, служба у справах дітей та сім'ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості та скасування їх державної реєстрації та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_6, яка діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_7, до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості та скасування його державної реєстрації залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

С.В. Лівінський