Суддя доповідач Новосьолова Г.Г. Номер провадження 22-ц/775/2/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року м.Бахмут

провадження 219/11577/15-ц справа 22-ц/775/2/2018

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Космачевської Т.В., Новосядлої В.М.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Бахмутського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Бахмутського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2015 року його батько ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповідав ОСОБА_4 все своє майно, заощадження та права. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Після смерті батька він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але йому стало відоме, що 11 вересня 2015 року померлим був складений заповіт на користь ОСОБА_4

В останні роки його батько тяжко хворів, у 2007 році переніс інсульт. Він постійно відвідував батька, який під час їхніх розмов обіцяв, що все своє майно та заощадження він заповість йому як єдиному спадкоємцю. У зв'язку з тим, що він сам потребує медичної допомоги, оскільки є інвалідом з дитинства, то належної матеріальної допомоги батькові він надати не міг. Влітку 2015 року стан здоров'я батька значно погіршився, він став скаржитись на прогресування хвороби. В цей період часу батько проживав за місцем його мешкання та він надавав йому допомогу. В цей же час він знову підтвердив свій намір залишити все своє майно та заощадження йому як єдиному спадкоємцю. Певний час його батько проживав за місцем мешкання відповідача.

08 вересня 2015 року його батько потрапив до лікарні. У виписці із історії хвороби в графі «скарги» записано: на момент огляду не може пред'явити скарги через явища моторної та сенсорної афазії. В історії хвороби записано, що батько вважає себе хворим з 2007 року, після того, як переніс інсульт. З 2012 року у нього виявили цукровий діабет. Погіршення стану здоров'я сталось приблизно за 2 тижні до госпіталізації, тобто з кінця серпня або початку вересня 2015 року, коли з'явились елементи моторної та сенсорної афазії, слабкість в правих кінцівках, неадекватна поведінка. На підставі проведених обстежень був поставлений основний діагноз: об'ємний процес лівої частини лобової долі головного мозку на фоні наслідків перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в басейні правої задньої мозкової артерії (2007 р.), правосторонній геміпарез, моторна та сенсорна афазія.

Згідно виписки із історії хвороби, його батька виписали 10 вересня 2015 року без змін, далі записано, що стан хворого на фоні проведеного лікування не покращився.Знаючи, що батько безнадійно хворий та йому залишилось жити лічені дні, відповідач 11 вересня 2015 року запросила до додому приватного нотаріуса ОСОБА_5 для складання заповіту. Вказаний заповіт був складений та він вважає його недійсним. В момент складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 батько не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними, тобто волевиявлення його не було вільним, не відповідало його волі. Тому, звертаючись до суду позивач просив визнати заповіт недійсним.

24 жовтня 2016 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Бахмутського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним задоволені.

Визнано недійсним заповіт, складений 11 вересня 2015 року в місті Артемівську Донецької області ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського (Бахмутського) міського нотаріального округу Донецької області 11 вересня 2015 року за реєстром № 2235. Вирішено питання про судові витрати.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2016 року, звільнено з-під арешту майно:

- квартиру АДРЕСА_1;

- житловий будинок АДРЕСА_2;

- гараж б/н, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

- автомобіль ГАЗ 2410, державний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, 1975 року випуску, що належать на праві приватної власності ОСОБА_6.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 11 вересня 2015 року ОСОБА_6 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 2235, яким у випадку його смерті усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, яке буде йому належати на день його смерті і на що за законом він матиме право, а також його заощадження та права, заповів ОСОБА_4.

Відповідно до змісту заповіту, він прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_6, особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Висновком судово-психіатричної експертизи № 49 від 07 липня 2016 року встановлено, що ОСОБА_6, 1947 року народження, на момент складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 11 вересня 2015 року страждав органічним розладом особистості судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебросклероз, наслідки перенесеного інсульту) з вираженим інтелектуально -мнестичним зниженням, який досягає ступеня слабоумства, з наявністю неврологічної симптоматики у виді правостороннього геміпареза, моторної та сенсорної афазії. За своїм психічним станом на момент складання заповіту 11 вересня 2015 року він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В момент складення заповіту на ім'я ОСОБА_4 ОСОБА_6 не міг давати належну оцінку своїм діям.

Вихідні клінічні дані, зокрема медичні документи про стан здоров'я ОСОБА_6 з 2007 року по день його смерті, які були досліджені у судовому засіданні, свідчать про те, що стан здоров'я ОСОБА_6 постійно погіршувався, і експерти при дачі висновку надали цим даним належну оцінку. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, за яких був посвідчений заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4, не дають підстав вважати, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки за своїм психічним станом він не міг розуміти значення своїх дій, пов'язаних з підписанням заповіту, та керувати ними. Показання всіх свідків, допитаних у судовому засіданні мають суб'єктивний характер, оскільки жоден з них не є фахівцем у галузі медицини, зокрема психіатрії, тому показання кожного з них не можуть переконливо свідчити та об'єктивно відображати клінічну картину стану здоров'я ОСОБА_6 та його зміни. До того ж, з пояснень у судовому засіданні експерта ОСОБА_7 йдеться, що при дачі висновку показання свідків не мали особливого значення, оскільки мали лише другорядний характер.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у судовому засіданні позивачем та його представником було заявлено клопотання про призначення по справі посмертної судово -психіатрічної експертизи відносно ОСОБА_6, оскільки були сумніви щодо його психічного стану в момент складання ним 11 вересня 2015 року заповіту на ім'я відповідачки. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 квітня 2016 року по справі була призначена зазначена експертиза. При проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров'я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений. Однак, згідно висновку експертизи, ОСОБА_6 на момент укладення заповіту за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Але ані експерти, ані суд першої інстанції не звернули уваги на відсутність у тексті експертного дослідження відомостей про час, з якого часу він хворів, відсутність категоричного висновку щодо наявності в особи саме хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого він не здатний був усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім того, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Моментом вчинення правочину є конкретно визначений час, який складається із зазначення дня, місяця, року, годин і хвилин. Проте експерти зазначили про неможливість померлого розуміти значення своїх дій та керувати ними без зазначення годин і хвилин, хоча згідно до заповіту його було складено 11 год. 30 хв.. а підписано о 12 год. 00 хв. 11 вересня 2015 року. Між тим, психічний стан людини протягом дня може змінюватись.

За поясненнями експерта надання висновку за конкретний проміжок часу не є можливим та не є необхідним, оскільки, на думку експертів, ОСОБА_6 взагалі в той день не був спроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Проте із вказаним погодитись не можна, оскільки згідно п.7 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи від 08 жовтня 2001 року №397, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 01 березня 2002 року за №219/6057 предметом експертизи є визначення психічного стану осіб, яким призначено експертизу, у конкретні проміжки часу і відносно певних обставин, що становлять інтерес для органів слідства та суду.

Однак сам відрізок часу підписання ОСОБА_6 заповіту - 12 год. 00 хв. судовими експертами не досліджувався та не аналізувався.

Усе зазначене вище дає підстави стверджувати, що наданий висновок є таким, що не відповідає наданим до матеріалам справи та показанням свідків, а також вимогам чинного законодавства України.

Вважає, що експерти не врахували обставини, які мають значення для справи, пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_4, нотаріуса ОСОБА_5

У зв'язку з наведеним є усі правові підстави для призначення по даній справі повторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи, клопотання про проведення якої буде заявлене під час судового розгляду даної апеляційної скарги.

В своїй правовій позиції, що викладена в постанові від 17 вересня 2014 року, справа №6-131цс14, Верховний Суд України вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові від 29 лютого 2012 року по справі №6-9цс12 Верховний Суд України вказав, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суд першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання апеляційної інстанції не з'явилась третя особа приватний нотаріус Бахмутського нотаріального округу ОСОБА_5 про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_5, яке знаходиться в матеріалах справи (а.с.158 Т.2).

Від третьої особи приватного нотаріуса Бахмутського нотаріального округу ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.173 Т.2).

У судове засідання не з'явилась відповідачка ОСОБА_4, проте відповідно до вимог ч.5 ст.130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Отже, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином її представник ОСОБА_3, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке знаходиться в матеріалах справи (а.с.160 Т.2).

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю - доповідача, представника відповідачки, позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 18 вересня 2015 року (а.с.6 Т.1).

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_6

За життя ОСОБА_6 11 вересня 2015 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, за реєстром № 2235, згідно з яким ОСОБА_6 у випадку його смерті усе його майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, яке буде йому належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, а також його заощадження та права, заповів ОСОБА_4.

Зі змісту заповіту вбачається, що заповідачем ОСОБА_6 зазначено «Текст заповіту заповідачем прочитаний вголос, відповідає його волі та власноручно підписаний», заповіт підписаний у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено (а.с.12 Т.1).

ОСОБА_6 недієздатним не визнавався, на обліку:

- у диспансерному відділенні КЛПУ міського наркологічного диспансеру м. Слов'янська не перебував, за медичною допомогою не звертався;

- у Бахмутську центральну районну лікарню за психіатричною допомогою не звертався, даних про надання психіатричної допомоги в інших установах відсутні. (а.с.74-75 Т.2).

06 квітня 2016 року ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_6 (а.с.83 Т.1).

07 липня 2016 року висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 187, проведеної судово - психіатричним експертним відділенням КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Словянська» зазначено, що ОСОБА_6, 1947 року народження, на момент складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 11 вересня 2015 року страждав органічним розладом особистості судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебросклероз, наслідки перенесеного інсульту) з вираженим інтелектуально - мнестичним зниженням, який досягає ступеню слабоумства, з наявністю неврологічної симптоматики у вигляді правостороннього геміпареза, моторної та сенсорної афазії. За своїм психічним станом на момент складання заповіту 11 вересня 2015 року він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 ОСОБА_6 не міг давати належну оцінку своїм діям (а.с.92-99 Т.1).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що заповіт вчинений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій і дана обставина підтверджується висновком експертизи.

З таким висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується з наступних підстав.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відповідності до положень ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року зазначено, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Під час перегляду справи в апеляційній інстанції відповідачка ОСОБА_4 та її представник заявили клопотання про проведення повторної судово - посмертної експертизи, оскільки вважали, що висновок експертизи, що міститься в матеріалах цивільної справи, суперечить обставинам справи, пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9 і викликає сумніви в його правильності.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Тому, ухвалою апеляційного суду Донецької області була призначена повторна посмертна судово - психіатрична експертиза, провадження якої було доручено Українському науково - дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України.

08 грудня 2017 року висновком судово - психіатричного експерта №54 проведеної Українським науково - дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України зазначено, виходячи з наявних даних, визначити психічний стан ОСОБА_6 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 11 вересня 2015 року не є можливим (а.с.135-146 Т.2).

Отже, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції., апеляційний суд не приймає як доказ висновок судово - психіатричного експерта №54 проведеної Українським науково - дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України від 08 грудня 2017 року з наступних підстав.

Експертами даної установи зазначено, що пояснення допитаних у справі осіб стосовно психічного стану підекспертного у вересні 2015 року мають суперечливий та взаємовиключаючий характер. Відповідачка ОСОБА_4, свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_8 вказували, що ОСОБА_6 у цей період часу поводився нормально, адекватно, розмовляв до останнього дня. Нотаріус ОСОБА_5 вказує лише на елементарний контакт із підекспертним у день складання заповіту 11 вересня 2015 року. У показаннях свідка ОСОБА_11, лікаря - кардіолога ОСОБА_12 та лікаря невропатолога ОСОБА_13 постає майже повністю недоступним продуктивному спілкуванню, крім того , лікуючий лікар ОСОБА_12 вказувала на порушення свідомості у ОСОБА_6 («ставав приглушеним», «був у сопорозному, напівсонному стані»).

Також, експертами зазначено, що орієнтуючись на наявні дані, можна зробити припущення про значні зміни у стані вищої нервової діяльності ОСОБА_6 в досліджуваний період часу (афазія, в тому числі сенсорних; не виключено - загальне порушення свідомості на рівні сопору), що імовірно,могло супроводжуватися втратою здатності до активних цілеспрямованих дій. Однак, враховуючи відсутність лікарського спостереження у період з 10 по ІНФОРМАЦІЯ_1, динаміка цих змін залишається не до кінця ясною. У будь якому випадку, наявні матеріали не дають підстав для висновку саме про психіатричний характер вказаної патології, а тому доказова діагностика та експерта оцінка цих порушень виходять за межі компетенції судово - психіатричних експертів. Таким чином, сукупне дослідження наявних у справі фактичних даних не дозволяє дати вичерпної характеристики стану психічних функції ОСОБА_6 та визначити, в межах компетенції експертів, рівень його прогностичних та критичних здібностей на період часу, що цікавить суд (а.с.123-146 Т.2).

Апеляційний суд, не приймає висновок даної судово-психіатричної експертизи, оскільки він грунтується на припущеннях.

Проте, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 187 від 07 липня 2016 року проведений судово - психіатричним експертним відділенням КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Словянська» про те, що ОСОБА_6, 1947 року народження, на момент складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 11 вересня 2015 року, страждав органічним розладом особистості судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебросклероз, наслідки перенесеного інсульту) з вираженим інтелектуально - мнестичним зниженням, який досягає ступеню слабоумства, з наявністю неврологічної симптоматики у вигляді правостороннього геміпареза, моторної та сенсорної афазії та за своїм психічним станом на момент складання заповіту 11 вересня 2015 року він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому під час складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 ОСОБА_6 не міг давати належну оцінку своїм діям, узгоджується з медичними документами, які досліджувались як експертами медичних установ, також були досліджені у суді першої інстанції, ї ім. надана відповідна правова оцінка.

Так, з медичної картки стаціонарного хворого №3661, ОСОБА_6 за період з 08 вересня 2015 року по 10 вересня 2015 року вбачається, що в період знаходження у лікарні його стан лікарями досліджувався, але як при госпіталізації, так і після виписки (за проханням родичів) його стан не змінився у сторону поліпшення, що підтверджується випискою кардіологічного відділення ЦРЛ м. Бахмут (м.Артемівська).

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Згідно положень ст.ст.11, 60 ЦПК України (в редакції яка діяла на час ухваленні рішення): кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (в редакції яка діяла на час ухвалення рішення); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України (в редакції яка діяла на час ухваленні рішення) передбачено, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини,які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.ч.1 ,2 статті 58 ЦПК України (в редакції яка діяла на час ухвалення рішення) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України (в редакції яка діяла на час ухвалення рішення), обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, з урахуванням висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 187 від 07 липня 2016 року, згідно з яким в момент складання заповіту 11 вересня 20105 року ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, правильно застосувавши вимоги статті 225 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про визнання заповіту недійсним, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Довід апеляційної скарги про те що, ані експерти, ані суд першої інстанції не звернули уваги на відсутність у тексті експертного дослідження відомостей про час, з якого часу він хворів, відсутність категоричного висновку щодо наявності в особи саме хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого він не здатний був усвідомлювати свої дії та керувати ними є необґрунтованим з наступних підстав.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник у суді апеляційної інстанції скористались своїм правом заявити клопотання про призначення повторної судово - психіатричної експертизи, із зазначенням у запитаннях до експертів часу складання і підписання заповіту о 12 годині 11 вересня 2015 року (а.с.197-202 Т.1).

Ухвалою апеляційного суду Донецької області клопотання задоволено та призначена повторна судово - психіатрична експертиза (а.с.204-210 Т.1).

Експертами установи цивільна справа разом з клопотанням про уточнення змісту та обсягу доручень були направлені до апеляційного суду, де вони просили уточнити ухвалу суду в частині запитань, поставлених на вирішення експертів (а.с.224-225 Т.1).

28 лютого 2017 року ухвалою апеляційного суду Донецької області було уточнено ухвалу суду від 29 листопада 2016 року и справу направлено до експертів для проведення експертизи.

08 грудня 2017 року висновком судово - психіатричного експерта №54 проведеної Українським науково - дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров'я України зазначено, виходячи з наявних даних, визначити психічний стан ОСОБА_6 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 11 вересня 2015 року не є можливим (а.с.135-146 Т.2).

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, як суд першої інстанції, так і експерти залишили поза увагою показання свідків, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції наведено зміст їх показань та дана відповідна оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Повний текст постанови буде виготовлено протягом п'яти днів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку і строки, визначеної статтею 390 ЦПК України.

Головуючий Г.Г.Новосьолова

Судді В.М.Новосядла

Т.В.Космачевська