П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №561/849/17

провадження №22-ц/787/356/2018

22 лютого 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В.(суддя доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області в складі судді Світличного Р.В. від 27 грудня 2017 року, проголошеного в 15год.54хв., повний текст якого складено 27.12.2017року

в с т а н о в и в :

7 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та оплату додаткових витрат на дитину. Просить стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6, який продовжує навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно; змінити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_7 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно та 9875 грн. понесених нею додаткових витрат на ОСОБА_6, викликаних особливими обставинами.

Позов мотивований тим, що за рішенням Зарічненського районного суду від 14.05.2014 року стягується з відповідача на її користь аліменти на утримання двох дітей в розмірі 5/10 частки від його доходу щомісячно. ОСОБА_6 1.02.2017 року досяг повноліття і продовжує навчання у Київському Національному університеті біоресурсів і природокористування України, яке триватиме до 3.06.2020 року та потребує матеріальної допомоги на оплату вартості навчання, проживання в гуртожитку, харчування, проїзд, придбання необхідної літератури тощо. Крім того, до дня виповнення сину ОСОБА_6 повноліття нею було самостійно понесено витрати по оплаті його навчання в розмірі 16100 грн. та проживання в гуртожитку в розмірі 3650 грн.

На даний час з відповідача стягуються аліменти лише на утримання неповнолітньої ОСОБА_7 в розмірі близько 398 грн. на місяць, що є значно меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та з моменту ухвалення рішення про зміну розміру аліментів її матеріальний стан змінився в бік погіршення в зв'язку з понесенням значних витрат на навчання сина, вважає за необхідне змінити розмір стягнутих з відповідача аліментів на утримання дочки до 1000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, які стягуються за рішенням Зарічненського районного суду Рівненської ласті від 14 травня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки І.Л., ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини віком від 6 до 18 років, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття. В решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Рішення мотивоване сплатою відповідачем аліментів на дочку в розмірі меншому, ніж встановлено чинним законодавством, що є підставою для його збільшення. Відмовляючи у стягненні аліментів на навчання повнолітнього сина та додаткових витрат на нього, суд першої інстанції дійшов відповідно висновку про неспроможність відповідача надавати таку допомогу та, що норми глави 16 СК України щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на працездатних дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим в звязку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона просила суд змінити розмір аліментів, що стягуються із ОСОБА_4 на її користь на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_7 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно з дати її звернення до суду з цим позовом і до досягнення цією дитиною повноліття.

Однак, суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми ч.3 ст.181 СК України, якими імперативно встановлено стягнення аліментів у твердій сумі або у частці від доходу за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, присудив стягнення аліментів в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, замість твердої грошової суми, яку вона просила.

Вважає, що висновок суду про те, що у справі немає доказів можливості відповідача надавати допомогу їхньому спільному сину у звязку із продовженням ним навчання не відповідає обставинам справи, оскільки, відповідач одержує пенсію, має нерухоме майно, а саме, присадибну земельну ділянку на території смт. Зарічне Рівненської області, та проживає на території Російської Федерації, і відповідно, має джерела для існування.

Покликається на помилковість відмови у стягненні додаткових витрат на дитину в розмірі 9875 грн. із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, в якій міститься правовий висновок щодо незастосування правил ст. 185 СК України до правовідносин щодо обовязку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання, оскільки вказані витрати нею були понесені до 1.02.2017 року, тобто коли їхній син ще був неповнолітнім, а тому дані правовідносини підпадають під регулювання ст.185 СК України.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований відповідачем тим, що позивачка зловживає своїми правами з метою не допуску його до участі у справі, оскільки не повідомила суд його поштову адресу та телефон, хоча вони їй відомі. Вважає, що судове рішення постановлене з дотриманням норм ст.ст.195,199,200 СК України та узгоджується із правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові від 24.02.2016року справа №6-129цс15. Він не в змозі надавати допомогу на навчання повнолітнього сина, оскільки отримує пенсію по інвалідності, яка в три рази менша за витрати, необхідні на навчання. Просить в її задоволенні відмовити.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Рівненської області та утворено Рівненський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Рівненську область, з місцезнаходженням у місті Рівному.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Рівненської області.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і ці обставини не оспорювалися, що сторони є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 14 травня 2014 року ОСОБА_4 зобовязаний сплачувати на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 5/10 частки від його доходу щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

1 лютого 2017 року ОСОБА_6 досяг повноліття.

ОСОБА_4 є особою з другою групою інвалідності загального захворювання довічно та отримує відповідну пенсію. Вказана обставина встановлена рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 14 травня 2014 року.

Із довідки Головного управління ПФУ в Рівненській області №1063/03 від 26 жовтня 2017 року вбачається, що з травня по вересень 2017 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 щомісячно стягуються аліменти в розмірі 398,48 грн.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Виходячи зі змісту ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним.

Законом України № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 8 липня 2017 року внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», з 01 грудня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 1860 грн.

Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Встановивши, що відповідач сплачує аліменти на утримання дочки ОСОБА_8, 20.10.2006року народження у розмірі 398,48 грн. щомісячно, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачка отримує аліменти в розмірі меншому, ніж встановлено чинним законодавством.

Відтак, стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дочки у меншому за мінімальний розмір, встановлений ст. 182 СК України, призводить до порушення прав дитини на належне матеріальне забезпечення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вимога про стягнення аліментів на малолітню дитину вирішена судом з порушенням норм ч.3 ст.181 СК України не заслуговує на увагу, оскільки аліментні правовідносини це триваючі правовідносини і їх стягнення щомісячно у твердій грошовій сумі (888,5грн.), у разі збільшення прожиткового мінімуму, призведе до порушення прав дитини на гарантований державою мінімальний розмір аліментів та права дитини на належне утримання. Визначення судом аліментів щомісячно у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як способу їх стягнення не суперечить в сукупності нормам ч.3 ст.181, ч.2 ст.182 та ч.3 ст.184 СК України, які передбачають стягнення аліментів на дитину у такий спосіб.

Згідно довідки Національного університету біоресурсів і природокористування України №2249 від 28 листопада 2017 року ОСОБА_9 є студентом другого курсу денної форми навчання за спеціальністю "Інженер програмного забезпечення" факультету інформаційних технологій. Рік вступу 1 вересня 2016 року, рік закінчення 30 червня 2020 року.

Відповідно до статті 199 СК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року, обов'язок щодо утримання повнолітніх дочки, сина виникає за умови їх потреби у матеріальній допомозі у зв'язку з навчанням та спроможності батьків таку допомогу надавати.

За наведеного, встановивши, що відповідач отримує пенсію по інвалідності та сплачує аліменти на неповнолітню дочку, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені вимог про стягнення аліментів у розмірі по 4 тис.грн. щомісячно на навчання сина.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання.

Не свідчать про таку можливість і доводи позивачки в апеляційній скарзі про наявність у власності ОСОБА_4 нерухомості на території смт. Зарічне Рівненської області, оскільки сама по собі наявність земельної ділянки у власності не є підставою для стягнення з відповідача аліментів на навчання повнолітнього сина.

В своїй позовній заяві позивачка наполягала на застосуванні норм ч. 1 ст. 185 СК України при вирішенні вимог про стягнення витрат, повязаних із навчанням неповнолітнього сина в університеті.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин положення ч.1 ст.185 СК України не застосовуються. Приблизний перелік особливих обставин надається цією статтею, до яких закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Крім того, на обґрунтування свого рішення суд правильно виходив із наступного.

Із наданих позивачкою копій квитанції вбачається, що в 2016 році нею було понесено витрати на оплату навчання ОСОБА_6 в сумі 16100 грн. та проживання його в гуртожитку в розмірі 3650 грн.

Виходячи з аналізу статті 185 СК України оплата вартості навчання та проживання неповнолітньої дитини в гуртожитку не відноситься до додаткових витрат в її розумінні, тому правові підстави для їх стягнення з відповідача відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_1

ОСОБА_2