АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/727/2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Кириленко Т.В.
Справа № 2/-3866/11 Доповідач - Мараєва Н.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2018 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 р.

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-особи:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації

про поділ майна подружжя

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 р. частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя, а саме : визнано особистою власністю ОСОБА_2 ј ч. квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,2037 га у АДРЕСА_10;

поділено спільне майно подружжя та в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на ј ч. квартири № 84, загальною пл. 58,2 кв.м., площа підвалу 23,3 кв.м, по АДРЕСА_3;

визнано за ОСОБА_1 право власності на ј ч. квартири № 84, загальною площею 58,2 кв.м., площа підвалу 23,3 кв.м. по АДРЕСА_3;

визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Шкода фабіа», 2007 р. випуску, д.н.з. НОМЕР_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Мазда», 2006 р. випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 35 368,50 грн. та судові витрати в розмірі 910 грн. В решті позову - відмовлено.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою ВССУ від 11.10.2017 р. було скасовано ухвалу апеляційного суду м.Києва від 11.04.2017 р., справу в частині поділу квартири АДРЕСА_2 та Ѕ ч. квартири АДРЕСА_3 передано на новий розгляд до апеляційного суду м.Києва.

З огляду на вказане в ухвалі суду касаційної інстанції справа в апеляційній інстанції переглядається стосовно поділу зазначених вище квартир.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 р. та ухвалити нове рішення, яким поділити спільне майно подружжя та в порядку поділу майна (зокрема, що стосується поділу вказаних вище квартир) просив визнати за ним: право власності на Ѕ ч. АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2, право власності на Ѕ ч. квартири АДРЕСА_4 та визнати за ним право власності на Ѕ ч. квартири по АДРЕСА_3,

посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 12 січня 2001 р. сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням суду від 29 березня 2011 р.; мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Також позивачка має дочок: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (до зміни прізвищ «ОСОБА_8» та по батькові «ОСОБА_8»).

У період шлюбу сторонами набуто, зокрема, нерухоме майно: ј ч. квартири АДРЕСА_5 згідно договору № 1109/9 про залучення інвестиції в будівництво житла від 11 вересня 2002 р. (свідоцтво про право власності від 26 березня 2004 р., видане на ім'я ОСОБА_2, та трьох дітей в рівних частках); а також 1/2 ч. квартири АДРЕСА_6 згідно з договором про пайову участь від 10 квітня 2002 р. (свідоцтво про право власності від 17 липня 2003 р., видане на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3.).

Згідно ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тому, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Скасовуючи в цій частині попередні рішення у даній справі ВССУ в своїй ухвалі від 11.10.2017 р., зокрема, зазначав, що апеляційний суд мотиви скасування попереднього судового рішення до уваги не взяв, в порушення вимог ст.ст. 303, 315 ЦПК у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги, що стосуються джерел набуття спірного майна, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи, не звернув уваги на суб'єктний склад учасників судового розгляду щодо поділу майна спільної сумісної власності, що допущені порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

Так, суди вважали, що кошти, отримані від продажу в червні 2002 р. дачного будинку (6 151 грн.), від продажу квартири по АДРЕСА_11 (100 085 грн.) та кошти в сумі 35 тис. дол.США, отримані позивачкою за розпискою від батька за відмову від прийняття спадщини, свідчать про набуття спірної ј частини квартири у АДРЕСА_1 за особисті кошти позивачки.

Проте, приймаючи до уваги продаж позивачкою у січні 2003 р. квартири по АДРЕСА_11 за 100 085 грн., суд не врахував, що у вказаній квартирі позивачці належала лише 1/4 частки, що виключає належність всієї отриманої за продаж суми виключно позивачці;

що договір на інвестування будівництва квартири по АДРЕСА_1 був укладений у вересні 2002 р. на загальну суму 239 310 грн., що більше, ніж вдвічі перевищує сукупну суму коштів, отриманих від продажу квартири та дачного будинку;

що до кінця 2002 р. позивачкою було проінвестовано кошти в сумах 20 тис. грн.., 54 тис. грн. та 7 007 грн., а в 2003 р. нею було проінвестовано ще 151 120 грн. та 4 403 грн.

Тобто, суд не звернув уваги на те, що продаж квартири у м. Львові, в якій позивачці належала 1/4 частка, вчинено лише в січні 2003 р. за 100 085 грн., не встановив джерел коштів на фінансування будівництва до вчинення цього продажу та у частині, що перевищує сукупну вартість продажу квартири та дачного будинку, та дійшов необгрунтованих висновків, що спірне майно набуте за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_11.

Також, приймаючи до уваги відмову позивачки від прийняття спадщини та розписку батька про сплату 35 тис. доларів, суд не звернув уваги на те, що наведені обставини мали місце в 2005 р., тобто після придбання спірної квартири, а тому, не можуть мати юридичного значення в межах вирішення цього спору, оскільки, лише вказують на існування між позивачем та її батьком певних домовленостей щодо спадщини.

Тобто, матеріали справи не містять ні доказів отримання позивачкою вказаних коштів, ні їх використання безпосередньо на придбання спірної квартири в АДРЕСА_1.

ВССУ в ухвалі від 07 грудня 2016 р. вказував на те, що висновки судів про придбання позивачкою 1/4 частини квартири по АДРЕСА_1 за особисті кошти ґрунтуються на припущеннях.

Проте, вказане залишилося поза увагою апеляційного суду при новому апеляційному перегляді.

Також, суд касаційної інстанції зазначав, що вирішуючи питання щодо квартири по АДРЕСА_3, суд не врахував, що вказана квартира згідно з наявним в матеріалах справи свідоцтвом про право власності від 12 липня 2003 р. належить відповідачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Між тим, матеріали справи не містять доказів припинення спільної сумісної власності відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 щодо квартири по АДРЕСА_3 із визначенням відповідних часток, зокрема виділу відповідачу 1/2 частки у встановленому законодавством порядку.

Тому суд касаційної інстанції дійшов висновку, про те, що висновки апеляційного суду про набуття ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі саме 1/2 частини квартири не ґрунтуються на фактичних обставинах та матеріалах справи.

Посилаючись на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 р., яким ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання квартири № 84 у АДРЕСА_3 її особистою власністю, апеляційний суд змісту вказаного рішення належної оцінки не надав, не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 у вказаній справі ставила питання про належність їй спірної квартири в цілому у зв'язку із її придбанням за особисті кошти, отримані за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_12.

Так, зокрема, предметом перевірки у вказаній справі були обставини продажу в серпні 2002 р. батьками відповідача ОСОБА_1 квартири по АДРЕСА_12 за 109 224 грн. та укладання у вересні 2009 р. ОСОБА_3 разом із ОСОБА_9 договору на інвестування будівництва квартири АДРЕСА_3, вартістю 72 765 грн.

Як зазначав суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що захист прав одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб призведе до порушення вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не є відповідачем у спорі про виділ частки із майна, співвласником якого вона є, доводів відповідача щодо фінансування придбання квартири по АДРЕСА_3 за рахунок продажу квартири по АДРЕСА_12 не перевірив, та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на викладене, вимог цивільно-процесуального закону щодо обов»язковості вказівок висновків і мотивів, з яких були скасовані попередні судові рішення для судів першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, судова колегія вважає, що позовні вимоги в частині поділу майна - квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3, а саме визнання права власності за позивачкою на 1/4 ч. квартир АДРЕСА_1 та Ѕ ч. квартири АДРЕСА_3, задоволенню не підлягають.

Як було зазначено вище, належних та допустимих доказів набуття права власності на 1/4 ч. квартири АДРЕСА_5 позивачкою, як за попереднього розгляду справи, так і за нового розгляду даної справи судом апеляційної інстанції надано не було. Питання щодо поділу цієї частки нею не ставилося. Відповідач вимог в цій частині не визнає.

Таким чином, відповідно до вимог ст.60, ч.3 ст.57 СК України позовні вимоги щодо визнання права власності за позивачкою на 1/4 ч. квартири АДРЕСА_5 нею належним чином не доведені, а тому не можуть бути задоволені.

Що стосується вимог про поділ АДРЕСА_3, то вимоги у цій частині також є недоведеними, оскільки, до участі у справі не було залучено відповідачем ОСОБА_3, яка є співвласником цієї квартири, крім того, оспорювала право ОСОБА_1 на цю квартиру, оскільки вважає її придбаною за особисті кошти.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані суду апеляційної інстанції позивачкою ОСОБА_2 пояснення та заперечення на пояснення представника відповідача не можуть бути взяті до уваги, оскільки, належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України щодо джерел надходження коштів на придбання частки у квартирі №130 з коштів отриманих від продажу її особистого майна не містять, як і доказів того, що 1/2 ч. квартири АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю сторін у справі, набутою ними під час шлюбу. Тому, в поділі цієї частини квартири також слід відмовити.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 червня 2013 року в частині поділу визнання права власності за ОСОБА_2 ј частини квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 - скасувати і в цій частині постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 12.02.2018 р.

Головуючий : Судді :