Провадження № 2/161/863/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Маковецькій Т.М.

з участю позивача ОСОБА_1

її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 мотивує позов тим, що починаючи з липня 2017 року, її внук ОСОБА_3, який проживає у належному їй на праві власності будинку за адресою: вул. Борохівська (Вереснева),80, Луцький район, с. Липини, вчиняє над нею насильство, що виражається в образливому відношенні до неї, нецензурній лайці, висловленні погроз на її адресу. Внук ніде не навчається, не працює, не допомагає у господарстві. Враховуючи постійні сварки, вона змушена викликати патрульну поліцію, що підтверджується висновком від 26.08.2017 року, за яким ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.1732 КупАП, рапортом інспектора Луцького районного відділу національної поліції від 28.09.2017р., який проводив з її внуком профілактичну бесіду. Негативна поведінка внука ОСОБА_3 може завдати шкоди її здоров'ю. На її прохання, переїхати проживати в інше житло, відповідач відмовляється, а тому вона змушена подати до суду заяву про виселення відповідача, який порушує її право на спокійне життя, завдає їй моральних страждань.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просила суд виселити відповідача ОСОБА_3 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Борохівська (Вереснева),80, Луцький район, с. Липини, 45601; зобов'язати відповідача ОСОБА_3 відшкодувати їй судові витрати по справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з наведених у позовній заяві мотивів.

Відповідач в судовому засіданні позову не визнав, та пояснив, що позивач постійно створює конфлікти з метою його виселення з житлового будинку.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: вул.Вереснева, 80, с.Липини, Луцький район, 45601, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину, серія та номер: 1-572, виданим 11.06.2014 року. Право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав за №22831019 від 11.06.2014 року.

Крім сторін, у будинку зареєстрована та проживає мати відповідача ОСОБА_10, яка є донькою позивача.

Судом встановлено, і даний факт підтвердили в судовому засіданні сторони, що між ними склалися неприязні стосунки, на ґрунті чого виникають сварки.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, під час сварок, внук її ображає, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, та погрозами.

В звязку з цим, позивач 26.08.2017р. та 28.09.2017р. зверталась у поліцію із заявою щодо негативної поведінки її внука відносно неї.

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем подано копію висновку інспектора СРПП №3 Луцького РВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області по зверненню ОСОБА_1 із якої слідує, що проведеною поліцією перевіркою встановлено, що 26.08.2017 р. близько 15:00 год. за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 між позивачем ОСОБА_1 та її онуком ОСОБА_3 на ґрунті неприязних відносин виникла суперечка, під час якої останній образливо чіплялася, виражалася нецензурною і лайкою та висловлював погрози розправою на адресу позивача.

За результатами перевірки був складений висновок 26.08.2017р., згідно з яким дану перевірку припинено за відсутністю кримінального правопорушення в діях ОСОБА_3 В цьому ж висновку інспектор зазначив вирішити питання про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 173 -2 ч.1 КУпАП України. (а.с.14)

В судовому засіданні оглянуто адміністративну справу відносно ОСОБА_3, з якої слідує , що постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2017 року ОСОБА_3 визнано винним за статтею ст. 173 2 ч.1 КУпАП України, за те, що він 25.08.2017р. , перебуваючи за місцем проживання, вчинив насильство в сімї відносно ОСОБА_1, а саме: ображав її нецензурними словами , чим завдав шкоди її психологічному здоровю. Справу розглянуто у відсутності ОСОБА_3

Цією ж постановою провадження по справі відносно ОСОБА_3 закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247, ст. 38 КУпАП, в звязку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Додана позивачем в судовому засіданні копія постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2017р., в якій ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого с.1732 КУпАП , суд до уваги не приймає, оскільки таку постанову щодо відповідача винесено після подання позивачем позову і з цієї постанови не вбачається, що відносно відповідача застосовувались заходи виховного характеру.

Крім того, позивачем в суд надано копію рапорту на імя начальника Луцького РВП Луцького ВП Головного управління національної поліції у Волинській області, з якого вбачається , що ОСОБА_3 вчиняє фізичне насильство відносно своєї баби ОСОБА_1 (а.с. 15)

На другій стороні копії вказаного рапорту зазначено, що 28.09.2017року проведено профілактичну бесіду виховного характеру.

У досліджених судом вищевказаних документах не зазначено, що профілактичну бесіду проведено саме з ОСОБА_3

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечив факт застосування відносно нього профілактичних заходів виховного характеру, в звязку із зверненням позивача в поліцію.

Інших будь-яких доказів про те, що відносно ОСОБА_3 застосовувались профілактичні заходи виховного характеру, в звязку з порушенням правил співжиття, суду не надано.

Відповідно до ст. 81ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд прийшов до висновку про відсутність належних та допустимих доказів того, що відповідачем порушено правила співжиття відносно позивача, за що до відповідача застосовувались заходи профілактичного характеру.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 263- 265 ЦПК України, ст. ст.109, 116 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 13.02.2018р.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В.Івасюта