Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 442/6663/15-ц

провадження № 61-1453св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Вовчок Галина Василівна, Гринь Костянтин Андрійович,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Левика Я. А., Павлишина О. Ф. від 19 квітня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що, порушуючи норми законодавства та умови кредитно-заставного договору від 4 квітня 2008 року, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з викладеним станом на 17 вересня 2015 року відповідач мав заборгованість у розмірі 21 тис. 409 доларів США 26 центів, яка складалася з 4 тис. 795 доларів США 55 центів - заборгованість за кредитом; 865 доларів США 90 центів - заборгованість з комісії за користування кредитом; 14тис. 717 доларів США 41 цент - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 11 доларів США 46 центів - штраф (фіксована складова); 1тис. 18 доларів США 94 центи - штраф (процентна складова), що за курсом НБ України станом на 17 вересня 2015 року складало 467 тис. 150 грн 6 коп, які позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду з позовом із пропуском позовної давності, оскільки право вимоги в банку виникло 9 жовтня 2012 року (дата передачі відповідачем банку предмета застави).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року, що виникла станом на 17 вересня 2015 року, в сумі 11 тис. 605 доларів США 97 центів, з яких 4тис. 795 доларів США 55 центів - заборгованість за кредитом; 865 доларів США 90 центів - заборгованість з комісії за користування кредитом; 5 тис. 661 долар США 45 центів - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 283 долари США 7 центів - процентна складова штрафу, що за курсом НБ України станом на 17 вересня 2015 року складало 253 тис. 492 грн 26 коп., 250 грн - фіксована складова штрафу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в кредитно-заставному договорі від 4 квітня 2008 року сторони визначили позовну давність строком в 5 років, тому банк звернувся до суду з позовом у межах позовної давності. Таким чином, з урахуванням положень статті 551 ЦК України, з відповідача підлягає до стягнення заборгованість за кредитом, заборгованість з комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором і процентна та фіксована складові штрафу.

У червні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції не встановив за якою ціною продано заставний автомобіль у зв'язку з наявністю заборгованості за кредитно-заставним договором від 4 квітня 2008 року, на що використані кошти від його реалізації, а докази на які посилається банк при розрахунку заборгованості відповідача не відповідають вимогам законодавства. При цьому суд апеляційної інстанції незаконно відмовив у задоволенні заяви про застосування позовної давності.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до цього.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 4 квітня 2008 року ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали кредитно-заставний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 6 тис. 212 доларів США 85 центів на строк до 3 квітня 2013 року зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 11,04 % річних, а також із сплатою банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 121 долар США 69 центів, які сплачуються в момент видачі кредиту, а також 0,60 % від суми виданого кредиту, які сплачуються щомісяця.

Відповідно до підпункту 14.2. цього договору у випадку порушення позичальником зобов'язання щодо сплати винагороди та процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

Згідно з підпунктом 14.9. вказаного договору у випадку порушення позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн та 5 % від суми невиконаного зобов'язання.

Сторони встановили позовну давність за вимогами про стягнення кредиту, винагород та процентів за користування кредитом, неустойки строком 5 років (пункт 14.11. цього договору).

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника, останній передав у заставу автомобіль марки Audi 80, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість предмета застави станом на дату підписання договору сторони погодили в сумі 37 тис. 875 грн.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України , оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

Таким чином, ураховуючи суть взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 13 укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, породжує для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Крім того, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктами 14.2-14.4, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктами 14.5-14. 9 указаного договору, передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 6 квітня 2016 року в справі № 6-2387цс15, від 11 жовтня 2017 року в справі № 347/1910/15-ц.

Однак, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону та правових висновків Верховного Суду України до уваги не взяв, не надав належної оцінки доказам та доводам позивача щодо стягнення штрафу і пені та не зробив висновку щодо заперечення відповідача, чи є таке стягнення подвійною цивільно-правовою відповідальністю, яка заборонена в статті 61 Конституції України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції також не звернув уваги на те, що в матеріалах справи міститься, зокрема, акт від 9 жовтня 2012 року про прийом автомобіля марки AudiI 80, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,співробітником ПАТ КБ «Приватбанк» у зв'язку із наявністю заборгованості за кредитно-заставним договором від 4 квітня 2008 року та не встановив чи було реалізовано предмет застави, дату такої реалізації та ціну, за якою було реалізовано предмет застави, чи задовольнив банк свої вимоги за кредитно-заставним договором від 4 квітня 2008 року шляхом реалізації предмета застави.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк