Постанова

Іменем України

08 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 296/206/15-ц

провадження № 61-2488св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Черняк Ю. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Житомирської області у складі суддів: Худякова А. М., Косигіної Л. М., Григорусь Н. Й. від 16 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що 17 лютого 2006 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір відповідно до умов якого вона отримала 28 500 доларів США строком до 16 лютого 2021 року.

02 березня 2012 року між нею та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до вищевказаного кредитного договору, згідно із якою зменшувалася сума заборгованості на 209, 11 доларів США, змінювалася дата повернення кредиту до 22 лютого 2027 року, збільшувалася сума кредиту до 29 780, 83 доларів США та сума страхових платежів до 3 279, 58 доларів США, а також викладено у новій редакції графік погашення кредиту.

Посилаючись на те, що банк в порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, не попередив про збільшення послуг щодо істотного зростання вартості кредиту, ніж це очікувалося під час укладання 17 лютого 2006 року кредитного договору, ОСОБА_3 просила визнати додаткову угоду № 1 від 02 березня 2012 року до цього кредитного договору недійсною.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира в складі головуючого судді Анциборенко Н. М. від 21 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваної додаткової угоди до кредитного договору від 17 лютого 2006 року недійсною відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладеної внаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 15, 18, 19 та 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсними, а позивачем не доведено введення її в оману під час укладення спірної додаткової угоди, перед підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом і умовами договору, власноручно підписала додаткову угоду та графік погашення заборгованості, при цьому, після укладення з банком спірного правочину продовжувала здійснювати платежі на виконання умов кредитного договору, з урахуванням внесених змін.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано додаткову угоду № 1 від 02 березня 2012 року до кредитного договору від 17 лютого 2006 року недійсною та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна додаткова угода, укладена між сторонами 02 березня 2012 року, суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком не надано позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, розрахунок проведено поверхнево, відсутні підтвердження про ознайомлення ОСОБА_3 з умовами додаткової угоди, банком включено до кредитного договору умови, які є несправедливими, оскільки містять додаткові нарахування, графік погашення кредиту не видавався позивачу.

06 липня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2016 року та залишити в силі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 березня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана угода відповідає вимогам законодавства, погоджена та підписана сторонами, містить усі істотні умови для її укладення, які не є несправедливими чи такими, що вчинені внаслідок нечесної підприємницької діяльності банку.

08 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

19 жовтня 2016 року ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було подано заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржуване позивачем рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2006 року між позивачем та закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № ZHVPGL00000062 (а. с. 67-70).

Відповідно до пункту 1.1 вищевказаного кредитного договору, банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти на строк до 16 лютого 2021 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 28 500 доларів США на купівлю двохкімнатної квартири, а також у розмірі 1 998, 75 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Погашення кредиту за цим договором здійснюється щомісяця. Позичальник повинен сплачувати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 365, 06 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із кредиту, відсотків, винагороди та комісії.

Обставини щодо обізнаності позивача із сумою кредиту та розміром процентів за користування кредитними коштами підтверджується й заявою-анкетою про надання кредиту від 10 лютого 2006 року, з якої також вбачається, що ОСОБА_3 працює у відповідача на посаді офіс-менеджера (а. с. 74-75).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 лютого 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 71-72).

Також 17 лютого 2006 року між ОСОБА_3, ЗАТ «СК Інгосстрах» та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір страхування заставного майна (а. с.11-12) і договір особистого страхування (а. с. 13).

Місцевим судом встановлено, що 02 березня 2012 року між сторонами у справі укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 17 лютого 2006 року, згідно із якою, ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» дійшли згоди про внесення змін до вищевказаного кредитного договору, зокрема: зменшено суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання на 209, 11 доларів США (а. с. 6, 6 зворот).

Крім того, змінено дату повернення кредиту до 22 лютого 2027 року, збільшено до 29 780, 83 доларів США суму кредиту та страхових платежів до 3 279, 58 доларів США (пункт 3 додаткової угоди від 02 березня 2012 року).

Також згідно із пунктом 4 спірної додаткової угоди, сторонами узгоджено внесення зміни до порядку погашення кредиту та викладено в новій редакції графік погашення кредиту, який є додатком № 1 до додаткової угоди та її невід'ємною частиною із детальним зазначенням дати погашення залишку кредиту та їх складових на весь час дії договору, в тому числі: суми тіла кредиту, процентів, комісії та щомісячних платежів (а. с. 7-8).

Вказаний додаток № 1 до додаткової угоди від 02 березня 2012 року, як і сама додаткова угода № 1 підписані сторонами (а. с. 6 зворот, 8).

Пунктом 6 спірної додаткової угоди визначено сплату неустойки у разі порушення умов кредитного договору в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, а також у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором, погоджений строк позовної давності.

Згідно з частинами першою та третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини.

За змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Місцевий суд, встановивши, що сторони, дійшовши згоди на зменшення суми наявної заборгованості, зміну дат повернення кредиту, а також зменшення розміру щомісячного платежу, тим самим пішли на певні поступки один одному, уклали 02 вересня 2012 року додаткову угоду до кредитного договору від 17 лютого 2006 року.

При цьому, суд першої інстанції, достовірно з'ясувавши, що до і після підписання спірного договору позивач розуміла умови кредитного договору і додаткової угоди до нього, не скористалася правом на відкликання згоди на зміну умов укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти календарних днів, не зверталася із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення окремих положень додаткової угоди від 02 березня 2012 року, в подальшому продовжила здійснювати платежі на виконання умов кредитного договору з урахуванням внесених змін дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог та вказуючи про ненадання банком позивачу повної інформація про сукупну вартість кредиту, суд апеляційної інстанції не врахував, що умови спірної додаткової угоди містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Вказане свідчить про те, що позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував, що при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, які свідчать про те, що позивачу надана банком інформація, необхідна для прийняття вільного адекватного рішення; позивач не оскаржувала й не порушувала питання про розірвання основного кредитного договору, виконувала умови договору, сплачуючи кошти в рахунок повернення кредиту з урахуванням змінених умов, а отже, не вважала такі умови несправедливими.

Незгода позивача із розміром заборгованості, зазначеної банком у виписці про погашення заборгованості за кредитом, посилання ОСОБА_3 на неправильність розрахунку заборгованості та невідповідність його умовам кредитного договору і дійсному розміру заборгованості, не можуть бути правовою підставою для визнання спірного правочину недійсним.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову з огляду на те, що в результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину, зокрема не спростовано, що при укладенні додаткової угоди позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, дійшла добровільної згоди про зміну умов кредитного договору, визначивши, при цьому, характер правочину і його істотні умов. За таких обставин підстави для визнання додаткової угоди недійсною відсутні.

На підставі вищевикладеного, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухвалені рішення про відмову в позові було належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2016 року скасувати, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк
С. Ф. Хопта