Справа №: 398/3904/17
провадження №: 2/398/663/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"15" лютого 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Бугайченко Т.А., за участю секретаря Величко Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Олександрії цивільну справу № 398/3904/17 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 25 листопада 2017 року, просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 561, укладений 20 березня 2017 року між ним і ТОВ «Єврокар Україна», а також просить стягнути з відповідача ТОВ «Єврокар Україна» на його користь 26 560 гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20 березня 2017 року між ним і ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 561. Предметом лізингу за договором мав бути автомобіль «ВАЗ-2110». Довірившись представнику компанії, позивач вважав, що за договором йому нададуть саме автомобіль «ВАЗ-2110», оскільки саме цей автомобіль він мав намір придбати, тому підписав з відповідачем лізинговий договір. Укладаючи зазначений договір, позивач 20 березня 2017 року сплатив відповідачу кошти в сумі 18 300 грн., 24 квітня 2017 року - ще додатково сплатив 41 300 грн., однак так і не отримав в користування автомобіль, який був предметом договору. Після ознайомлення з умовами договору позивач виявив, що в ньому зазначено іншу марку і модель автомобіля, ніж та, намір придбати яку він мав. В серпні 2017 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про розірвання договору та повернення сплачених коштів, відповідач погодився на розірвання договору та повернення частини сплачених коштів в сумі 33 040 грн., які перерахував позивачу 14 листопада 2017 року, іншу частину відповідач відмовився повертати, оскільки вона була зарахована як комісія за організацію договору та як частина авансового платежу, що не підлягає поверненню при розірванні договору. Позивач вважає зазначений договір недійсним через наявність у ньому несправедливих умов. Окрім цього, за доводами позивача підставою для недійсності договору є недотримання вимог ч. 1 ст. 220, ст. 799, ч. 2 ст. 806 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» і ч. 2 ст. 216 ЦК України. Також позивач зазначає, що внаслідок визнання вказаного договору недійсним сплачені ним відповідачу гроші в сумі 26 560 грн. підлягають поверненню.

В судове засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що на задоволенні позовних вимогах наполягає.

Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, будь-яких заяв та клопотань від нього до суду не надійшло.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд встановив, що 20 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування ОСОБА_1 транспортний засіб автомобіль «ZAZ Vida Standart» вартістю 9 650,54 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить «двісті шістдесят дві п'ятсот гривень» (так зазначено в договорі, а.с. 13, зворотна сторінка).

Предметом даного договору є транспортний засіб, а саме «ZAZ Vida Standart» з об'ємом двигуна 1,5, тип КПП - МТ, привід 4 х 2.

Пунктом 4.1 договору фінансового лізингу № 561 від 20 березня 2017 року передбачено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - комісія за організацію договору, - авансового платежу, - комісії за передачу предмета лізингу, - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, з врахуванням умов викладених у п. 1.7 ст. 1 даного договору.

Відповідно до п. 9.1 зазначеного договору комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7 відсотків, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір комісії за організацію договору зазначено у додатку № 1 до даного Договору. Комісія за організацію договору Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Відповідно до п. 9.2 договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу у розмірі 23 відсотків від вартості предмету лізингу.

Відповідно до п. 9.6 договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - комісія за організацію договору, - авансовий платіж, - комісія за передачу предмета лізингу, - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

20 березня 2017 року ОСОБА_1 здійснив оплату комісії за організацію договору на виконання умов оспорюваного договору у розмірі 18 300 грн. 24 квітня 2017 року додатково сплатив ще 41 300 грн., всього 59 600 грн., що підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій (а.с. 17), але автомобіль, який був предметом договору, не отримав.

30 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Єврокар Україна» із заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів.

В листі від 02 жовтня 2017 року ТОВ «Єврокар Україна» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу в день звернення позивача із заявою - 30 серпня 2017 року, погодилось повернути частину сплачених коштів в розмірі 33 040 грн., що становить 80 відсотків від авансового платежу 41 300 грн., шляхом безготівкового перерахування на рахунок позивача, однак відмовилось повертати комісію за організацію договору та 20 відсотків авансового платежу, утримавши його як штраф за дострокове розірвання договору, посилаючись на п. 12.1 оспорюваного договору.

Відповідно до пункту 12.1 оспорюваного договору фінансового лізингу лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені у п. 1.7 та 4.1 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини аванасових платежів, 20% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору у такому випадку не повертається.

14 листопада 2017 року відповідач перерахував на рахунок позивача 33 040 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи дану норму, суд дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Наведене тлумачення норм відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Як зазначено вище, у цій справі суд встановив що згідно з пунктом 12.1 оспорюваного договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору за бажанням лізингоодержувача поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує як штраф за дострокове розірвання договору, а комісія за організацію договору у такому випадку не повертається.

Водночас, п. 12.2 оспорюваного договору передбачає право лізингодавця розірвати в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж у повному обсязі. У такому випадку лізингодавець повертає лізигноодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10 % від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору у такому випадку поверненню не підлягає.

Умовами оспорюваного договору не передбачено будь-якої компенсації лізингоодержувачу у випадку розірвання договору лізингодавцем.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що зазначені вище умови оспорюваного договору фінансового лізингу слід визнати несправедливими відповідно до пункту 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вони передбачають повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірними пунктами договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому умови, зазначені, зокрема, у пунктах 12.1, 12.2 та інших пунктах договору, є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (частина 2 стаття 799 ЦК України). Однак укладений сторонами оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений. Це підтверджується наданим позивачем примірником цього договору (а.с. 10 - 16).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 799 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи.

Верховний Суд України в постанові № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року висловив правову позицію щодо застосування норм права, які регулюють правовідносини лізингу, в якій зазначив, що «згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії».

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Частиною 1 ст. 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦПК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Укладений між ОСОБА_1 та відповідачем договір фінансового лізингу № 561 від 20 березня 2017 року нотаріально посвідчений не був, відомості про наявність у відповідача відповідної ліцензії на надання фінансових послуг в спірному договорі відсутні і відповідачем не надані. Зважаючи на це, а також на наявність в спірному договорі ряду несправедливих умов, договір має бути визнаний недійсним.

У зв'язку з цим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 26 560 грн. (59 600 - 33 040), що були сплачені ОСОБА_1 на виконання оспорюваного договору фінансового лізингу.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 227, 509, 627, 628, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 16 «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 15, 16, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 12, 13, 81, 264, 265, п. 9, п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 561, укладений 20 березня 2017 року між ОСОБА_1, місце проживання якого зареєстроване в АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», місцезнаходження м. Київ, вул. Бориспільська, 26-Б, кімната 32-Б, ідентифікаційний код 40481805.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», місцезнаходження м. Київ, вул. Бориспільська, 26-Б, кімната 32-Б, ідентифікаційний код 40481805, на користь ОСОБА_1, місце проживання якого зареєстроване в АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, 26 560 грн., які були сплачені на виконання визнаного недійсним договору фінансового лізингу № 561 від 20 березня 2017 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», місцезнаходження м. Київ, вул. Бориспільська, 26-Б, кімната 32-Б, ідентифікаційний код 40481805, на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.А. Бугайченко