Номер провадження: 22-ц/785/999/18
Номер справи місцевого суду: 520/1415/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та зобов'язання вчинити певні дії, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 26.10.2017 року,

встановила:

06.02.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача передати особисті речі, в тому числі шкільне приладдя, іграшки, спортивне знаряддя дитини для використання за адресою проживання дитини. Позовні вимоги мотивував тим, що син проживав як і з батьком, так і з матір'ю, однак з 27.05.2016 року після чергової сварки відповідача із сином, останній залишився проживати із батьком. У зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом.

Заперечуючи проти заявлених ОСОБА_2позовних вимог, 03.04.2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_5, разом із нею, мотивуючи свої вимоги тим, що дитина зареєстрована за адресою матері, та проживала із нею до травня 2016 року, коли батько дитини не повернув її з прогулянки, самостійно визначивши місце проживання сина із ним. У зв'язку із чим, ОСОБА_3 змушена звертатися до суду із зустрічним позовом.

У судовому засіданні 04.04.2017 року зустрічну позовну заяву прийнято та об'єднано в одне провадження із первісним позовом.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 26.10.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині вимог відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені первісного позову ОСОБА_2 у повному обсязі та задоволення заявленого ОСОБА_3 зустрічного позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що районним судом не надано оцінки поведінці ОСОБА_2 при народженні дитини ОСОБА_5, який не турбувався ані тим як протікає вагітність, ані пологами, ані дитиною на першому та найскладнішому етапі життя дитини. Дитина невідлучна від матері з першого дня її народження та на протязі майже 9 років дитиною ОСОБА_2 не займався та не забезпечував, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів з нього, отримавши який ОСОБА_2 самовільно відібрав у ОСОБА_3 дитину, яка була зареєстрована з моменту свого народження та проживала з матір'ю, та чинив перешкоди їй у спілкуванні з сином. За інформацією класного керівника ЗОШ № 63, де навчається дитина, дитина школу не відвідує. Також ОСОБА_4 вважає, що суд не врахував вік дитини, його прив'язаність до матері та безпідставно надав перевагу показам свідка з боку ОСОБА_2 та проігнорував свідка з боку ОСОБА_3, не врахував те, що ОСОБА_3 має самостійний дохід, отримує заробітну плату та має на праві власності житло, тоді як ОСОБА_2 самостійного доходу не має та не має власного житла. ОСОБА_4 наголошує, що суд повинен був прийняти рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, оскільки у справі не встановлено виняткові обставини, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю, з дитиною не спілкувався психолог, висновок органу опіки та піклування складено з порушенням чинного законодавства, він є необ'єктивним та необґрунтованим, суперечить інтересам дитини та Декларації прав дитини.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржено, а тому колегією суддів в цій частині не переглядається.

В судове засідання ОСОБА_2 та його представник не з'явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи посилаючи на те, що про час розгляду справи йому стало відомо 02.02.2018 року, та на те що він не отримав копію апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, думку відповідача та його адвоката, які наполягали на розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити з огляду на те, що позивач був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи, мав змогу ознайомитись з матеріалами справи, у зв'язку з чим справа розглянута відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Як встановлено у судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5, актовий запис № 2063, що вбачається із свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Батьками у свідоцтві вказані сторони у справі (а.с. 20).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію № 735 від 23.03.2017 року, у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3, 1981 року народження, та ОСОБА_5, 2008 року народження (а.с. 35).

Як на підставу позовних вимог сторони посилаються на положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У ході розгляду справи судом встановлено, що дитина сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент прийняття рішення не досяг десяти років, у зв'язку із чим, та на підставі положень ст.160 СК України місце проживання сина повинно визначатися лише за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час розгляду справи), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 судом досліджено надані позивачем письмові докази, а саме: лист Одеського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Одеської міської ради від 19.05.2016 року, наданий на звернення ОСОБА_2 щодо психологічного тиску та необґрунтованого фізичного покарання ОСОБА_3 сина, яким повідомлено, що ОСОБА_3 та її мати зустріли працівників служби агресивно, в категоричній формі відмовилися від співробітництва, складання акту оцінки потреб дитини. Поведінка ОСОБА_3 та її матері була неадекватною (а.с. 12); довідку ФОП ОСОБА_7 від 04.07.2016 року № 2 про те, що ОСОБА_5, 2008 року народження, відвідував індивідуальні заняття в басейні з січня 2014 року по липень 2015 року (включно). Оплату занять, а також відвідування занять забезпечував батько ОСОБА_2 (а.с. 13); довідку ФОП ОСОБА_8 від 04.07.2016 року про те, що ОСОБА_5, 2008 року народження, відвідував дитячу студію «Вундеркинд» з вересня 2014 року по травень 2015 року. Дитина відвідувала студію виключно у супроводі батька, який здійснював оплату навчання (а.с. 14); акт-характеристику ОСОБА_5, складену 11.07.2016 року жителями будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15); лист Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 27.04.2015 року у відповідь на заяву ОСОБА_2, яким повідомлено, що з ОСОБА_3 була проведена профілактична бесіда недопущення насильства у сім'ї та винесено офіційне попередження (а.с. 16); характеристику ОСОБА_2, складену 19.07.2016 року ОСОБА_9 (а.с. 17); довідку КУ «Дитяча міська поліклініка № 6 від 16.06.2016 року про те, що за період з 20.10.2014 року при проведенні профілактичних оглядів у поліклініці, відвідування на дому з дитиною завжди знаходився батько. Матір дитини лікар та медсестра не бачили (а.с. 18); лист Управління патрульної поліції у місті Одесі Департаменту патрульної поліції від 18.05.2017 року на звернення ОСОБА_2, яким повідомлено, що 28.09.2016 року та 28.11.2016 року було зареєстровано повідомлення ОСОБА_2 про те, що поблизу Одеської загальноосвітньої школи № 63 виник конфлікт між сторонами у справі щодо дитини. Повідомлення від 31.10.2016 року в базі ІІПС «АРМОР» не встановлено.

На підтвердження зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 судом досліджено надані позивачем за зустрічним позовом письмові докази, а саме: Характеристику ОСОБА_3, складену жителями будинку АДРЕСА_3 (а.с. 36); характеристику ОСОБА_3, складену 27.07.2016 року ОСОБА_11 (а.с. 37); характеристику ОСОБА_3, складену 19.07.2016 року ТОВ «АГРОС» (а.с. 38); відповідь на інформаційний запит Одеської загальноосвітньої школи № 63 про відвідування школи дитиною ОСОБА_5 за період 2015-2017 рр. (а.с. 50, 57); договір купівлі-продажу від 24.12.2002 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_3 (а.с. 54-56); лист Таїровського відділення Київського ВП ГУНП в Одеській області від 20.07.2017 року, яким повідомлено, що ОСОБА_3 за період з 01.01.2016 року по 12.06.2017 року зверталася до відділу із проханням вжити заходи щодо ОСОБА_2, який перешкоджає їй у спілкуванні з сином, вчиняє психологічне насилля щодо сина (а.с. 107-113).

У ході розгляду справи судом досліджено висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1496/01-11 від 15.08.2016 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_2 (а.с. 8-11). Висновком встановлено, що житлові умови кожного з батьків добре облаштовані та придатні для нормального проживання дитини. Батьки дитини мають позитивні характеристики, обидва дбають про розвиток сина. В документах, наданих службою у справах дітей Одеської міської ради, наявна заява ОСОБА_3 про згоду на проживання сина із батьком. В подальшому під час засідання органу опіки та піклування мати дитини категорично наполягала на проживанні сина з нею. Думку сина сторін було заслухано на засіданні органу опіки та піклування, який вказав, що з кінця травня 2016 року проживає із батьком, так як мати сама зібрала його речі та відправила до батька. Син повідомив, що бажає жити з батьком, та не хоче повертатися до матері, бо вона тягала його за волосся та виганяла до батька.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 заперечувала проти висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради та вказувала, що жодної правої сили не має її заява, адресована службі у справах дітей Одеської міської ради, щодо згоди на проживання сина із батьком. На підтвердження вказаних обставин сторона надала лист органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 01.08.2017 року у відповідь на її звернення.

Так, листом органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 01.08.2017 року роз'яснено ОСОБА_3, що відповідно до п. 6 ст. 19 СК України, якщо висновок є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, суд може з ним не погодитися. Листом повідомлено ОСОБА_3, що питання спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Додатково повідомлено, що з метою отримання кваліфікаційної безкоштовної юридичної допомоги ОСОБА_3 має можливість звернутися до КУ «Правова допомога» у визначені дні.

Судом досліджено документи, надані представником органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, які були враховані при складанні висновку № 1496/01-11 від 15.08.2016 року (а.с. 67-76).

Крім того, судом досліджено документи, надані Одеською загальноосвітньою школою № 63 на виконання ухвали суду від 11.05.2017 року, а саме докази поважності причин відсутності ОСОБА_5 в учбовому закладі за період 2015-2017 рр. (а.с. 77-89).

Під час розгляду справи за клопотанням сторони ОСОБА_3 судом було допитано свідка ОСОБА_12, яка пояснила суду, що являється класним керівником у Одеській загальноосвітній школі № 63, в якій навчається син сторін ОСОБА_5, 2008 року народження. Свідок вказала, що ОСОБА_5 у 2му класі був нервовим хлопчиком, проте вже з 3го класу дитина стала помітно спокійнішою, навчається на відмінно. Свідок вказала, що успішністю сина систематично цікавиться батько. Мати дитини відвідувала школу, вирішувала питання з харчуванням, грубіянила свідку, налякала інших учнів, у зв'язку із чим вчителю телефонували батьки інших дітей. Тому дитина просить не віддавати його мамі. Також вчитель пояснила, що їй відомо, що батько не заперечує проти зустрічей сина з матір'ю.

Також за клопотанням сторони ОСОБА_3 судом було допитано свідка ОСОБА_13, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_3 Свідок вказала, що разом із дочкою ростили внука ОСОБА_5, дитину не карали. Свідок пояснила, що 27.05.2016 року одразу після школи ОСОБА_2 забрав сина. Коли мати приходила до школи за сином, консьєрж одразу нажимала якусь кнопку, та згодом викликався батько ОСОБА_2

Суд зазначає, що у стадії доповнень після допиту свідка ОСОБА_13, позивач ОСОБА_2 надав письмові пояснення, та вказував, що пояснення свідка ОСОБА_13, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_3, не слід приймати до уваги, посилаючись на стан здоров'я ОСОБА_3 На підтвердження вказаної обставини позивач надав довідку, яку отримав у СВ Київського ВП м. Одеси ГУНП в Одеській області.

Однак, суд не прийняв до уваги доводи позивача щодо стану здоров'я свідка ОСОБА_13, так як інформація, вказана у довідці від 14.10.2017 року, є конфіденційною.

Суд вказав, що доводи зустрічного позову щодо примусового відібрання та утримання батьком сина після подій, що мали місця у травні 2016 року, суд вважає недоведеними стороною позивача за зустрічним позов. Оскільки вказані пояснення спростовуються дослідженими матеріали справи та показаннями свідка, зокрема класним керівником ОСОБА_12

У зв'язку із чим, судом встановлено, що син сторін ОСОБА_5 не бажає проживати із матір'ю, комфортно почуває себе разом із батьком.

При прийнятті рішення у справі суд прийняв до уваги правовий висновок, викладений Верховним Судом України у справі № 6-2445цс16. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

При цьому суди мають встановити виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю.

Пленум Верховного Суду України зазначає, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати» (п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11). Водночас, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, малолітня дитина не повинна (крім тих випадків, коли є виняткові обставини) бути розлучена зі своєю матір'ю.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Проаналізувавши встановленні обставини, суд вважав, що за виниклих між сторонами відносин, врахувавши наявність між дитиною та батьком тісного зв'язку, та небажання самого сина проживати із матір'ю свідчить про те, що між сином та матір'ю відсутній тісний зв'язок. Розірвання тісного зв'язку з батьком на цей час може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

З урахуванням вказаного, приділяючи першочергову увагу інтересам малолітнього сина сторін, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_5, 2008 року народження, на теперішній час має проживати із батьком ОСОБА_2, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не надав оцінки поведінці ОСОБА_2 при народженні дитини ОСОБА_5, який не турбувався ані тим як протікає вагітність, ані пологами, ані дитиною на першому та найскладнішому етапі життя дитини, з огляду на те, що вони недоведені належними та допустимими доказами, крім того зазначає, що такі обставини не впливають на вирішення спору, оскільки не стосуються обставин за яких дитина проживає в теперішній час.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що дитина невідлучна від матері з першого дня її народження та на протязі майже 9 років, оскільки дитина виявила проживати саме з батьком, а не з матір'ю.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції не врахував вік дитини, його прив'язаність до матері, майновий стан сторін, спростовуються текстом оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що у справі не встановлено виняткові обставини, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю, оскільки в рішення наведені обґрунтовані висновки суду, щодо необхідності проживання дитини з батьком (думка дитини, висновок органу опіки та піклування тощо), які апелянтом не спростованні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 26.10.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.02.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева