Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 473/4699/15-ц

провадження № 61-992св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича,

представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області в складі судді Висоцької Г. А. від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О. від 4 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В. В., третя особа - ОСОБА_7, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2013 року ОСОБА_2 та банк уклали договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку НОМЕР_1.

Позивач зазначала, що 22 січня 2015 року без її відома відповідач на підставі платіжного доручення № 44788651 здійснив переведення коштів в сумі 107 тис. 700 грн з її рахунку на банківський рахунок, який належить ОСОБА_7

Посилаючись на протиправність зазначених дій банку, позивач просила визнати вказані дії неправомірними та зобов'язати його повернути належні їй кошти з рахунку ОСОБА_7 на її поточний рахунок.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 4 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що експертний висновок судово-почеркознавчої експертизи № 808, проведеної за матеріалами досудового розслідування та наданий позивачем як доказ, свідчить про те, що під час призначення та проведення вказаної експертизи не було дотримано Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5. При цьому судом апеляційної інстанції було роз'яснено ОСОБА_2 про її право заявити клопотання про проведення повторної експертизи для усунення недоліків вказаної експертизи, але позивач такого клопотання не заявила. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про недоведеність позову.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення суду та ухвалити нове судове рішення про визнання дій банку протиправними.

Касаційна скарга мотивована тим, що судово-почеркознавчу експертизу, в якій досліджувався оригінал платіжного доручення від 22 січня 2015 року, було проведено з дотриманням норм законодавства, тому підстави для проведення повторної експертизи були відсутні. 22 січня 2015 року позивач відділення банку взагалі не відвідувала. Відповідно до постанови НБ України «Про віднесення ПАТ «Дельта банк» до категорії проблемних» від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ (далі - постанова НБ України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ) відповідачу заборонялось проведення будь-яких операцій.

У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що 22 січня 2015 року позивач перебувала у відділенні банку та здійснювала переказ коштів особисто та з власної волі, а під час судово-почеркознавчої експертизи досліджувався дублікат платіжного доручення від 22 січня 2015 року. При цьому ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом з метою отримати гарантоване державою відшкодування вкладу в сумі 200 тис. грн., оскільки сума грошових коштів її невістки ОСОБА_8, які знаходилися на рахунках у банку, значно перевищувала гарантовані державою 200 тис. грн. У зв'язку з викладеним відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 25 грудня 2013 року ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір про надання банківських послуг за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування «myDELTA», відповідно до умов якого банком було надано позивачу доступ до системи «myDELTA».

Того ж дня між сторонами було укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів.

За умовами цього договору ОСОБА_2 відкрито поточний рахунок у гривнях НОМЕР_1.

22 січня 2015 року о 15 год. 45 хв. ОСОБА_2 на підставі своєї заяви отримала у Вознесенському відділенні банку з іншого рахунку 500 грн.

О 15 год. 53 хв. відповідно до платіжного доручення № 44788651 з її рахунку НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_7 НОМЕР_2 банк перерахував 107 тис. 700 грн.

У цей же день банк та ОСОБА_7 уклали договір банківського вкладу (депозиту), за умовами якого сума вкладу склала 100 тис. грн та була зарахована з рахунку НОМЕР_2 на рахунок НОМЕР_3.

Час між переказом коштів з рахунку ОСОБА_2 та залученням коштів на депозитний рахунок ОСОБА_7 склав близько 5 хвилин.

Відповідно до експертного висновку судово-почеркознавчої експертизи № 808, проведеної за матеріалами досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Підпис» платіжного доручення № 44788651 від 22 січня 2015 року виконаний не самою ОСОБА_2, а іншою особою.

У частинах першій та третій статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частиною третьою статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження (частина перша статті 1071 ЦК України).

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною шостою статті 147 ЦПК України в редакції, що булла чинна на час розгляду та вирішення справи, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої статті 212 ЦПК України в редакції, що булла чинна на час розгляду та вирішення справи, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з пунктами 1.1, 1.3, 1.6, 1.8 розділу «Почеркознавча експертиза» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 р. №53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів, вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису особи, яка підлягає ідентифікації. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5-8 аркушів (по 10-15 експериментальних підписів на одному аркуші).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи на дослідження надавався дублікат платіжного доручення від 11 березня 2015 року, а не оригінал, який банк надав для огляду судом, 5 вільних зразків підпису та експериментальні зразки на 3 аркушах.

Судом апеляційної інстанції було роз'яснено ОСОБА_2 про її право заявити клопотання про проведення повторної експертизи для усунення недоліків вказаної експертизи, але позивач таке клопотання не заявила.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Крім того, постанова НБ України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ, на яку посилається ОСОБА_2 в касаційній скарзі, стосується встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банку, а не його клієнтів, а також не містить прямих заборон, право накладення яких передбачено для НБ України.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк