Справа № 603/599/17
Провадження №2/603/12/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" лютого 2018 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Іванчука В. М.

з участю секретаря судового засідання Сандалюка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою,

про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

за участю:
позивача не з`явився

представника позивача адвоката Андрусенка І.Я.

представника відповідача Добровольського О.І.

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області до відповідача Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою з вимогою поновити його з 17.08.2016 року на посаді водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою та стягнути в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.08.2016 року його було призвано на військову службу та ним укладено контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно наказів командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 17.08.2016 року №181 та від 19.08.2016 року №183 він був зарахований в списки особового складу військової частини та призначений на посаду водія гармати гарматного артилерійського взводу, де і проходить службу по теперішній час та виконує завдання за призначенням у складі підрозділу військової частини безпосередньо в зоні проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

У зв`язку з призовом на військову службу до Збройних Сил України заяви на звільнення з посади водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою не писав, оскільки вважав, що за ним зберігається робоче місце та середній заробіток, проте в березні 2017 року від третіх осіб йому стало відомо про його звільнення з роботи з посади водія Ліцею-інтернату.

В березні 2017 року він звернувся з заявою до відповідача про поновлення його на роботі, проте відповідач листом від 12.04.2017 року №56 повідомив йому про його звільнення згідно чинного законодавства без жодних роз`яснень з посиланням на нормативно-правові акти, а також вважає, що йому необґрунтовано та незаконно не було надано копію наказу про звільнення, довідку про середньоденний заробіток та довідку про проведені розрахунки по день звільнення.

В зв`язку з наведеним позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним та посилається на норми законодавства, а саме, п. 3 ст. 36, ст. 119 КЗпП України, Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», як на підставу його незаконного звільнення.

З огляду на зазначене, позивач просить поновити його на роботі на посаді водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою та стягнути в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав зазначених в позові та додатково надав суду письмові пояснення де згідно наведених норм законодавства вважає звільнення ОСОБА_1 незаконним і таким який підлягає поновленню на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Окрім зазначеного представником позивача подана заява про поновлення строків для звернення до суду за вирішенням трудового спору яку він з підстав зазначених в ній, просить задовольнити. В останнє судове засідання представник позивача не з`явився, суду подав заяву про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_1 .

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив оскільки вважає, що звільнення позивача проведене правомірно. Також зазначив, що звільнення відбулося в зв`язку з укладенням позивачем контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, при звільненні були дотримані вимоги чинного законодавства щодо розрахунку заробітної плати та вживались заходи для видачі трудової книжки та виплати всіх сум позивачу, належних працівнику при звільненні, проте ні позивач ні його ближні родичі не виявили бажання отримати трудову книжку, а тому вона знаходиться на збереженні в канцелярії навчального закладу до моменту її отримання. Вважає, що жодних порушень законних прав позивача з боку відповідача не відбувалося, а тому просить в позові ОСОБА_1 відмовити.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви та письмового пояснення наданого представником позивача, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Згідно наказу від 28.09.2009 року № 100-к «Про призначення медпрацівників в Коропецький обласний ліцей-інтернат в порядку переведення з Коропецької школи-інтернату» позивача з 28.09.2001 року призначено на посаду водія; з 28.09.2001 року в порядку переведення з посад реорганізованої Коропецької обласної комунальної середньої школи-інтернату для дітей-сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків (а.с.30).

28.09.2009 року в трудовій книжці ОСОБА_1 вчинено запис про призначення на посаду водія в порядку переведення (а.с.34-35).

17.08.2016 року ОСОБА_1 уклав Контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_1 про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, згідно умов якого цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (п.3 Контракту) (а.с.32-33).

17.08.2016 року Наказом Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою №35 кд від 17.08.2016 року на підставі припису Монастириського РВК №37 від 17.08.2016 року, Наказу командира в/ч п/п НОМЕР_2 від 17.08.2016 року №160 РС, ОСОБА_1 , водія Коропецького ліцею-інтернату звільнено з роботи 17.08.2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом (п.3 ст. 36 КЗпП України) (а.с.36).

Взнавши від третіх осіб, як зазначено в позовній заяві та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, про своє звільнення та не погодившись з ним 28.03.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою з заявою про поновлення його на роботі на посаді водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою та виплатити середній заробіток з дати незаконного звільнення до дня поновлення на роботі (а.с.5-6).

12.04.2017 року Коропецьким обласним ліцеєм-інтернатом з посиленою військово-фізичною підготовкою позивачу на його заяву надано відповідь про те, що звільнено його з роботи згідно чинного законодавства та проведено належним чином розрахунки заробітної плати. Також позивача повідомлено про те, що оскільки він та його ближні родичі не виявили бажання отримати трудову книжку, вона знаходиться на збереженні до моменту її отримання в канцелярії навчального закладу (а.с.7).

Не погодившись з даним звільненням та відмовою в поновленні на роботі позивач звернувся до суду за захистом, як він вважає, свого порушеного права.

В заяві поданій представником позивача останній просить поновити позивачу строк звернення до суду з підстав того, що ОСОБА_1 копії наказу про звільнення та трудової книжки не отримував.

З Довідки №56 від 12.04.2017 року Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою направленою на ім`я позивача за адресою його проживання, вбачається, що Коропецький обласний ліцей-інтернат повідомляв позивача та його родичів про отримання трудової книжки, проте ні позивач ні його ближні родичі не виявили бажання отримати трудову книжку, а тому вона знаходиться на збереженні до моменту її отримання в канцелярії навчального закладу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Підтверджуючі документи про надсилання поштового повідомлення та його отримання позивачем із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки в матеріалах справи відсутні і ніким із сторін дані докази суду не пред`явлені.

В зв`язку з наведеним та беручи до уваги те, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_3 м.Тернопіль з 17.08.2016 року по теперішній час (Довідка військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України №987 від 23.11.2017 року), наказу про звільнення не отримував та трудова книжка йому не видавалась, про своє звільнення не знав, що не дало йому можливості вчасно звернутись з позовною заявою до суду та скористатись послугами адвоката, а тому строк звернення позивача до суду з позовом підлягає поновленню так як причини пропуску суд вважає поважними.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд, виходить із такого.

Приписами ст. 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Положеннями ст. 2 цього Закону визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Пояснення позивача про те, що він був призваний на військову службу спростовується наданими в судовому засіданні свідченнями ОСОБА_2 працівника Монастириського районного військового комісаріата, згідно яких останній повідомив суд, що ОСОБА_1 ніхто на військову службу не призивав і повістки про виклики до воєнкомату йому не надсилались, проте ОСОБА_1 сам прийшов в Монастириський районний військовий комісаріат і попросив зарахувати його на службу в збройні сили України в зв`язку з чим 17.08.2016 року ОСОБА_1 був добровільно укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

З наданих позивачем документів паспорта серії НОМЕР_4 виданого Монастириським РВ УМВС України 20.01.2000 року вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час звернення до районного військового комісаріату в 2016 році йому виповнилось 56 років.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону з послідуючими змінами внесеними від 27.03.2014 року), запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.

Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд - до 60 років.

Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.

Згідно ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону до внесення змін від 27.03.2014 року), запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних. Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років.

Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону до внесення змін від 27.03.2014 року), виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.

Станом на 27.03.2014 року ОСОБА_1 виповнилось 53 роки, в зв`язку з чим він рахується виключеним з військового обліку як громадянин України, який досяг граничного віку перебування в запасі, а тому не може бути призваний на військову службу з підстав зазначених ним в позовній заяві.

Щодо законності звільнення ОСОБА_1 з посади водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою в зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній на час вступу позивача на військову службу за контрактом).

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом м) ч. 6 ст. 26 вказаного Закону визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною пятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною пятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

З матеріалів справи встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію під час кризової ситуації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18 березня 2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

В зв`язку з вищевказаним суд приходить до переконання, що на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

З огляду на встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України, тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду із позовом про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу позивач звернувся 14.09.2017 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції (а.с.1).

На момент винесення даного рішення з часу звернення до суду, позов про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не розглядається більше одного року, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року, з 17.08.2016 року по 16.08.2017 року.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який має бути стягнутий на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки «Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою» про заробітну плату №77 від 11.10.2017 року, заробітна плата позивача за липень 2016 року становить 4721, 71 грн., за серпень 2016 року - 1614, 51 грн.

Згідно довідки «Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою» №185 від 03.11.2017 року, середньоденний заробіток за два останні місяці роботи до звільнення працівника ОСОБА_1 становить 141 грн. 99 коп.

Таким чином, сума, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу за період з 17.08.2016 року по 16.08.2017 року (250 робочих днів) складає: 250 робочі дні х 141,99 грн. (середньоденна заробітна плата) = 35497 грн. 50 коп.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України..

Враховуючи те, що позивач за подання позову про поновлення на роботі звільнений від сплати судового збору, позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в користь держави.

Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 282, 430 ЦПК Уркаїни, п. 3 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) проживаючого за адресою АДРЕСА_1 до Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою, юридична адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою з 17.08.2016 року.

Зобов`язати Коропецький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах одного року з 17.08.2016 року по 16.08.2017 року в розмірі 35497 (тридцять п`ять тисяч чотириста дев`яносто сім) грн. 50 коп.

Стягнути з Коропецького обласного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою в користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. М. Іванчук

Повний текст судового рішення виготовлено 09.02.2018 року.