Провадження №22-ц/772/130/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач :Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2018 рокуСправа № 128/1432/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

судді-доповідача: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Марчук В.С.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_3,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом та третя особа без самостійних вимог на стороні позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_5,

відповідач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: Гавришівська сільська рада Вінницького району Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Бондаренко О.І. в приміщенні Вінницького районного суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання недійсним та скасування рішення сесії Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, визнання недійсними свідоцтв про право сумісної часткової власності, визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивовано тим, що у 1996 році його мати ОСОБА_7 звернулася до Гавришівської сільської ради народних депутатів про поділ земельної ділянки розміром 0,50 га, яка була в її користуванні, та виділенні частини розміром 0,25 га своєму синові ОСОБА_3. Позивачем зазначено, що рішенням Гавришівської сільської ради народних депутатів 6 сесії 22 скликання від 26 березня 1996 року йому виділено земельну ділянку розміром 0,25 га для ведення домашнього господарства шляхом вилучення її у ОСОБА_7, однак на даний час йому стало відомо, що зазначену земельну ділянку приватизовано його племінниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Згідно виписки з погосподарської книги земельна ділянка розміром 0,50 га рахується по 1996 рік, а з 1996 року до 2000 року вона зазначена розміром 0,35 га. В 2000 році ОСОБА_7 подарувала онукам будинок, новозбудований на ділянці спільного користування, яка залишилася нерозділеною внаслідок незакінчених дій. Так, у 2010 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі технічного паспорту на будинок звернулися до Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про надання дозволу на виготовлення документів на ділянку площею 0,40 га та отримали рішення сільської ради від 02 липня 2010 року, а 15 грудня 2014 року - отримали дозвіл на приватизацію вже 0,48 га, а тому вважає, що сільською радою прийняті незаконні рішення. Крім того, вважає, що сама по собі наявність рішення відповідного органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки громадянам з порушенням законності є достатньою підставою для задоволення позову згідно ст. 116 ЦК України та у зв'язку з порушенням ст. 328 ЦК України, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсними та скасувати рішення Гавришівської сільської ради 34 сесії 5 скликання від 02 липня 2010 року про надання дозволу на виготовлення документації та рішення Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 34 сесії 6 скликання від 15 грудня 2014 року про виділення у часткову власність земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати недійсними свідоцтва з індивідуальними номерами НОМЕР_5, НОМЕР_6 про право сумісної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на земельні ділянки НОМЕР_2 та НОМЕР_4; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на земельні ділянки НОМЕР_2 та НОМЕР_4.

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5, про визнання протиправним та скасування рішення від 26 березня 1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області в частині виділення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,25 га для ведення домашнього господарства та вилучення її у ОСОБА_7.

Зустрічний позов мотивовано тим, що рішенням від 26 березня 1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області вирішено виділити ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га для ведення домашнього господарства, вилучивши її в ОСОБА_7. Про існування вказаного рішення їй стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами справи за позовом ОСОБА_3. Вважає рішення Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області від 26 березня 1996 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки вона та ОСОБА_5 є співвласниками будинковолодіння та земельних ділянок площею 0,25 га і 0,2302 га за адресою: АДРЕСА_1. З 1953 року дані земельні ділянки перебували в користування їхньої баби ОСОБА_7. Згідно спірного рішення в останньої була вилучена земельна ділянка площею 0,25 га та передана в користування ОСОБА_3, однак на той час будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 перебувало у спільній частковій власності її баби ОСОБА_7 та її батька ОСОБА_8, тобто, на момент ухвалення спірного рішення земельна ділянка площею 0,25 га, яка була вилучена у ОСОБА_7, перебувала у спільному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8, проте згода на вилучення земельної ділянки з користування ОСОБА_8 не надавалася. Вважає, що зазначені вимоги законодавства не були дотримані при прийнятті спірного рішення, відтак воно є незаконним, а тому просила визнати протиправним (скасувати) рішення від 26 березня 1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області в частині виділення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,25 га для ведення домашнього господарства та вилучення її у ОСОБА_7.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правомірно набули у власність спірні земельні ділянки, при цьому позивач не є та не був ні власником, ні користувачем земельної ділянки розміром 0,25 га для ведення домашнього господарства, оскільки останнім не дотримано механізму отримання у власність чи користування такої земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по зустрічному позову не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту порушення її прав прийняттям оскаржуваного рішення Гавришівською сільською радою.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, мотивовану тим, що позивач став користувачем спірної земельної ділянки на підставі рішення Гавришівської сільської ради Вінницького району, відтак його права є порушеними, а тому просив рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

В судове засідання представник Гавришівської сільської ради не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому надано заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорено, що згідно записів в погосподарських книгах Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області з 1953 року по 1995 рік за погосподарським номером ОСОБА_9 (після його смерті - ОСОБА_7) в АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка площею 0,50 га. З 1996 року за даним домогосподарством рахується земельна ділянка площею 0,35 га.

Рішенням від 26 березня 1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області вирішено виділити ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га для ведення домашнього господарства, вилучивши її в ОСОБА_7.

Із протоколу 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області, вбачається, що згаданим рішенням від 26 березня 1996 року вирішено виділити земельну ділянку і ОСОБА_8 розміром 0,25 га, вилучивши її у ОСОБА_7, в зв'язку з даруванням нею 17/20 жилого будинку.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 грудня 2003 року ОСОБА_4, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, отримала спадкове майно: 3/20 частин будинковолодіння з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1; земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Зоря», що знаходиться в с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області розміром 2,29 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Відповідно до копії договору дарування від 23 березня 1998 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_10 1/4 частину жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Згідно копії договору дарування від 22 березня 1998 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_5 3/5 частин жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1, виданого 20 січня 2015 року, належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1.

Крім того, відповідно до копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3, виданого 20 січня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,2302 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована по АДРЕСА_1.

Із відповіді №18 від 06 лютого 2017 року, наданої на адвокатський запит, видно, що в архівних документах 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради від 26 березня 1996 року заяв громадян ОСОБА_3 про виділення йому земельної ділянки площею 0,25 га та ОСОБА_7 про вилучення в неї земельної ділянки 0,25 га не виявлено.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правомірно набуто у власність спірні земельні ділянки, при цьому ними та Гавришівською сільською радою Вінницького району Вінницької області будь-яких порушень вимог чинного законодавства допущено не було.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_3 не було здійснено, передбачених законодавством дій, направлених на отримання у власність чи користування земельної ділянки, крім того виділена йому за рішенням Гавришівської сільської ради від 26.03.1996 року земельна ділянка не була індивідуально визначена, тобто не виділена на місцевості, а тому відсутні докази того, що вказана земельна ділянка та земельні ділянки, які надані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є ідентичними чи накладаються, відтак заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги є безпідставними.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при вирішенні зустрічних вимог вірно визначено, що оскаржуваним рішенням від 26 березня 1996 року 6 сесії 22 скликання Гавришівської сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області в частині виділення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,25 га для ведення домашнього господарства та вилучення її у ОСОБА_7, ОСОБА_4 не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту порушення її прав прийняттям такого рішення.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про допущені порушення при наданні спірних земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а саме без її попереднього вилучення у ОСОБА_3, є безпідставними, оскільки встановлено, що позивачу за первісним позовом земельна на місцевості не виділялась і відсутні належні докази щодо використання останнім даної земельної ділянки, при цьому необхідно звернути увагу на те, що Земельним кодексом України, в редакції чинній на момент прийняття сільською радою відповідного рішення, було визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Щодо посилань на допущені порушення норм процесуального права, а саме щодо забезпечення та дослідження доказів, то дані посилання на увагу не заслуговують, оскільки є необгрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, отримання земельної ділянки у власність або в користування супроводжується різними діями зацікавленої особи, прийняттям відповідних рішень органу місцевого самоврядування (щодо дачі згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, про затвердження проекту відведення та про передачу земельної ділянки).

Вимогами ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. N7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Так, пунктом 11 вказаної постанови визначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Крім того, відповідно до п. 18 вищевказаної постанови при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Згідно із ст. 22 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Вимогами ст. 23 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 30 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Крім того, відповідно до ст. 31 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин, вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ В.С. Марчук

Згідно з оригіналом:

Суддя-доповідач В.В. Оніщук