АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1151/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Зазначав, що 06 лютого 2001 року відповідач взяв в борг 15 000 дол. США та зобов'язувався повернути кошти до 28 лютого 2001 року, однак зобов'язання не виконав.

З урахуванням уточнень до позову (а.с.126-128) та посиланням на те, що рішенням Печерського районного суду Києва від 12 грудня 2007 року стягнуто борг, у сумі 10 400 дол. США., що становило 52 728 грн. та 5000грн. моральної шкоди, однак рішення суду було виконано лише в вересні 2016 року, просив стягнути різницю неповернутого боргу, в сумі 8375,5 дол. США та моральну шкоду, в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг, в розмірі 8375,5 дол. США, що становить 223 123 грн. 32 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, за змістом, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, неврахування районним судом після зміни позивачем предмету і підстав позову того, що вказаний спір вже був предметом розгляду в іншій цивільній справі, між тими ж сторонами й з тих самих підстав, за результатом розгляду якого є судове рішення, яке набрало законної сили, просить скасувати рішення суду першої інстанції в задоволеній частин вимог та постановити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_3 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_4, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в практиці Європейського суду з прав людини розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» наголошував, що право на звернення до суду, гарантовані статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 12 грудня 2007року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг, в сумі 52728 грн. та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с.153-154).

Відповідно до змісту позову, вказане судове рішення остаточно виконано у вересні 2016 року.

Частково задовольняючи заявлений по справі позов, районний суд визнав доведеним остаточне повернення відповідачем ОСОБА_4 стягнутої рішенням суду 12 грудня 2007 року позики, у сумі 10 400 дол. США, що становило 52 728 грн., лише у вересні 2016 року й кошти, в розмірі 8375,5 дол. США, що становить 223123 грн. 32 коп., визнав як курсову різницю іноземної валюти на дату її стягнення і повернення.

Свої висновки районний суд обґрунтовував правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-1672цс16.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2007 року визнано доведеним наявність у ОСОБА_3 перед позивачем боргових зобов'язань, на суму 52728 грн. й ухвалено рішення про стягнення саме зазначеної суми грошових коштів.

У резолютивній частині вказаного рішення відсутні висновки про стягнення з відповідача боргу в іноземній валюті (а.с.131, 132).

Отже, районний суд залишив поза увагою ту обставину, що існує судове рішення, за яким стягнуто з боржника заборгованість у національній валюті, а тому боржник несвоєчасно виконав грошове зобов'язання, визначене рішенням суду у гривнях.

Разом з тим, відповідно до змісту ухваленого Верховним Судом України судового рішення, у справі 6-1672цс16, предметом спору у згаданій справі була заборгованість за договором позики, у відсутність доказів попереднього вирішення спору судом та стягнення боргу в судовому порядку.

Норми матеріального права визначають порядок відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням судового рішення, на які районний суд хоча і послався у рішенні, проте належно не врахував.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже, нормами матеріального права передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання боргового зобов'язання, визначеного рішенням суду у національній валюті, у вигляді застосування положень ст. 625, 1048 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-369цс15, яка і підлягала б до застосування районним судом під час вирішення заявленого по справі позову.

Між тим, районний суд вказаного не врахував й при наявності рішення суду про стягнення боргу у національній валюті, прийшов до необґрунтованих висновків про обгрунтованість задоволення позову в частині вимог про стягнення боргу у вигляді курсової різниці іноземної валюти.

Наявність судового рішення про стягнення боргу в національній валюті є перешкодою до стягнення повторно частини боргу в іноземній валюті, як відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду.

Отже, позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

За таких обставин, рішення районного суду в частині вимог про стягнення боргу та судового збору, в сумі 2231 грн. 23 коп., як постановлене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню, а по справі в цій частині слід ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Ухвалюючи рішення, колегія суддів враховує зміст позову, його предмет та повноваження суду апеляційної інстанції, передбачені положеннями ЦПК України.

В решті рішення районного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року в частині задоволених вимог та стягнення 2231грн. судового збору, скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: