П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

Учасники справи: позивач ОСОБА_1

Відповідач : ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року у справі №564/1486/17, ухваленого в складі судді Грипіч Л.А.

в с т а н о в и л а :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3 з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 лютого 2015 року перебуваючи в приміщенні Костопільської районної адміністрації під час проведення громадських слухань, отримавши можливість виступити, відповідач ОСОБА_2 повідомила недостовірну інформацію щодо вчинення ним неправомірних дій, зокрема «позивач «обікрав» сина ОСОБА_2, «вибив (у нього) боргову розписку силою» , а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач негативні особи) і в суді (позивач) ногами двері відкриває». При цьому, відповідачкою також вживалися образливі слова, на кшталт "стерво".

Рахує, що вказаним виступом відповідач створила враження того, що позивач, начебто, вчинив насильницькі дії по відношенню до її сина у 2008 році, а судову справу виграв завдяки корумпованим зв'язкам у суді.

Просив суд визнати поширену інформацію недостовірною та зобов'язати відповідачів спростувати її.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи - відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність, оскільки рішення постановлено з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та наданим сторонами доказам.

Судом не враховано, що спірна інформація має характер наклепу, ганьбить особу позивача та прилюдно доведена до відома багатьох осіб. Зазначає, що судом безпідставно залишено поза увагою, що ОСОБА_2 визнала та підтвердила факт виступу під час проведення громадських слухань в приміщенні Костопільської РДА, а тому така обставина не підлягає доказуванню.

Зазначає, що виступ відповідача було долучено до мережі Інтернет, а тому покликання суду першої інстанції на необхідність залучення власників інтернет-сайту є безпідставними, як такі що не ґрунтуються на позовних вимогах та нормах чинного законодавства.

Просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду є законним, обґрунтованим та справедливим, а доводи апеляційної скарги безпідставні. Просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції правильно виходив із того, що розповсюджена відповідачем інформація є оціночними судженнями, є фактичною критикою дій позивача та не спрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації. При цьому також правильно врахував, що позивач є публічною особою, погодившись нею стати має зважати і на критичні висловлення.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і суд апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2015 року в приміщенні Костопільської районної адміністрації відбулося представлення новопризначеного голови Костопільської РДА - ОСОБА_1 та проведення громадських слухань з даного питання. Під час проведення громадських обговорень призначення позивача на посаду голови Костопільської РДА, відповідач ОСОБА_2 у своєму виступі висловилася про те, що «позивач «обікрав» її сина , «вибив (у нього) боргову розписку силою» , а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач) негативні особи» і в суді (позивач) ногами двері відкриває» .

Поширена відповідачем інформація стосується позивача і вказаний факт відповідачем не оспорюється.

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Доводи апеляційної скарги проте, що висловлювання відповідача є звинуваченням, що має негативний характер не заслуговують на увагу з таких підстав

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків (п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформації та ідеї без втручання органів влади і незалежно від кордонів... "

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Тому, при ухваленні рішення, суд першої інстанції врахував практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» де Європейський суд встановив, що суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Крім того, у справі "Тушалп проти Туреччини", Європейський суд зазначив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, "вульгарних фраз" само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто "стилістичним цілям", оскільки "стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження".

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що не є предметом судового захисту висловлювання відповідача під час представлення позивача на посаді голови райдержадміністрації і не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

Тобто, інформація, яку просить спростувати позивач, за своїм змістом є оціночними судженнями, що виражають суб'єктивну думку та спростуванню не підлягає, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в пункті 3.3. свого рішення № 2рп/2012 у справі № 1-9/2012 зазначив, що перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. 4 п. 21 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Окрім того, Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказувала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Рішення Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі "Бодрожич та Вуіїн проти Сербії" зазначає, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї "інформації" чи "ідей", які "приємно" отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи "роблять себе відкритими" для "публічної перевірки" тоді, коли виступають на "арену публічних дебатів".

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції врахував, що вказані вище висловлювання відповідача є оціночним судженням, його суб'єктивною думкою, критикою позивача як представника місцевої влади, а тому ця інформація не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowskiv.Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33,ECHR1999-I) при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо свободи вирішення поглядів.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд не врахував та не дав оцінки того, що відповідач у своєму виступі вживала образливі слова на кшталт «стерво» не заслуговують на увагу, оскільки в наявних в матеріалах справи доказах такі висловлювання відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 лютого 2018 року.

Головуючий :

Судді :