Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/579/17-ц
Провадження № 2/499/9/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"08" лютого 2018 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Одеської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права спільної сумісної власності, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права спільної сумісної власності, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності до ОСОБА_2, посилаючись на наступне.

З 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який на час розгляду справи не розірвано, однак подружжя разом не проживає та має намір розлучитися. За час шлюбу ними спільно було придбано житловий будинок, загальною площею 64,9 кв. м. із земельною ділянкою площею 1070 кв. м., що розташовані за адресою: Одеська область Іванівський район смт. Петрівка, вул. 8 Березня 27. Даний будинок купувався ними під чистове оздоблення, після його придбання були виконанні усі внутрішні роботи та поведені необхідні для проживання комунікації, в чому безпосередньо приймав участь позивач ОСОБА_1 При оформленні договору купівлі-продажу будинку, за домовленістю сторін, було укладено на імя відповідача ОСОБА_2 На даний час відповідач приховує від відповідача усі правовстановлюючі документи на спірний будинок та земельну ділянку, та не бажає добровільно здійснити поділ майна, яке було придбано під час шлюбу, що відповідно до ст.60 СК України є спільною власністю подружжя.

У звязку з чим позивач просить суд визнати житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область Іванівський район смт. Петрівка вул. 8 Березня 27, а також земельну ділянку площею 0,107 га в тому числі 0,076 га ріллі, 0,031 га під будівлями та спорудами, кадастровий номер :02:001:0071, його спільним сумісним майно із відповідачем, припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область Іванівський район смт. Петрівка вул. 8 Березня 27, а також земельну ділянку площею 0,107 га в тому числі 0,076 га ріллі, 0,031 га під будівлями та спорудами, кадастровий номер :02:001:0071, здійснити поділ житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область Іванівський район смт. Петрівка вул. 8 Березня 27, а також земельну ділянку площею 0,107 га в тому числі 0,076 га ріллі, 0,031 га під будівлями та спорудами, кадастровий номер :02:001:0071 між ним та відповідачем в рівних долях по 1/2 частині кожному, визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область Іванівський район смт. Петрівка вул. 8 Березня 27, а також земельну ділянку площею 0,107 га в тому числі 0,076 га ріллі, 0,031 га під будівлями та спорудами, кадастровий номер :02:001:0071 та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати та витрати на проведення оціночних робіт.

Також, позивач заявляв вимогу про поділ рухомого майна, ухвалою суду від 10.01.2018 року було затверджено мирову угоду між сторонами щодо поділу рухомого майна та закрито провадження по справі в цій частині.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, яка була обєднана з первісним позовом в одне провадження.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач по зустрічній позовній заяві посилалася на наступне.

06.03.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб., який на даний момент не розірвано, однак сторони мають намір невдовзі розлучитися. 19.04.2006 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 64,9 кв. м. що розташований на земельній ділянці площею 1070 кв. м., що розташований за адресою: Одеська область Іванівський район смт. Петрівка, вул. 8 Березня 27, загальна сума житлового будинку із земельною ділянкою склала 17850,00 грн. Дане нерухоме майно було придбане за її власні кошти, які вона отримувала від заробітної плати та які я позичила на придбання майна, тоді як відповідач не працював та жодним чином сімю не утримував. Таким чином, позивач по зустрічній позовній заяві вважає, що спірне майно придбане лише за її особисті кошти, а тому відповідно до ст.57 СК України належить їй на праві приватної власності.

Враховуючи вищенаведене, позивач по зустрічній позовній заяві просить суд визнати за нею право приватної власності на будинок №27, що розташований за адресою вул. 8 Березня смт. Петрівка Іванівського району Одеської області та на земельну ділянку (кадастровий номер ділянки :02:001:0071), що знаходиться за адресою вул. 8 Березня 27, смт. Петрівка Іванівського району Одеської області.

У судовому засіданні позивач по первісному позову та його представник уточнену позовну заяву від 21.12.2017 року підтримали в повному обсязі, просили суд позовну заяву задовольнити з підстав наведений у позовній заяві, заперечували проти задоволення позовних вимог, заявлених у зустрічній позовній заяві. На підтвердження обставин, наведених у позовній заяві показали суду, що спірне майно купувалося за спільні кошти позивача та відповідача, які були надані їхніми батьками, що підтверджували письмовою розпискою про отримання в борг ОСОБА_1 2500,00 дол. США, показами свідка ОСОБА_3 та письмовою заявою ОСОБА_4

Відповідач по первісному позову та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача, на задоволенні зустрічної позовної заяви наполягали, надала пояснення, відповідно до яких, будинок в смт. Петрівка Іванівського району Одеської області та земельна ділянка нею були придбані під час шлюбу з відповідачем, але за її особисті кошти, оскільки відповідач не працював, не навчався, домашнім господарством не займався, натомість вона мала на той час стабільний офіційний дохід, оскільки працювала, що підтверджується випискою про доходи, показами свідка ОСОБА_5 та іншими матеріалами справи.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши сторін по справі та їх представників, свідків та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічна позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права спільної сумісної власності, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності суд виходив з такого.

Так, судом було встановлено, що з 06.03.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час розгляду справи перебувають у зареєстрованому шлюбі, що сторонами не заперечувалося.

19.04.2006 року ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, придбала у ОСОБА_4 будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул. 8 Березня 27 смт. Петрівка Іванівський район Одеська область за 13850,00 грн., який на даний момент належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.04.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Також, судом встановлено, що 19.04.2006 року ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, придбала у ОСОБА_4 на земельну ділянку (кадастровий номер ділянки :02:001:0071), що знаходиться за адресою вул. 8 Березня 27, смт. Петрівка Іванівського району Одеської області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за 4000,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.04.2006 року.

ОСОБА_1, відповідно до довідки, наданої Центральним обєднаним управлінням ПФУ в м. Одесі, офіційно був працевлаштований з 02.2004 по 06.2004 рік у ДП «Портовик», сумарна заробітна плата за шість місяців становить 2053,49 грн. (відомості з застрахованого реєстру осіб у період з 2004 року по теперішній час).

Відповідно до розписки від 10.04.2006 року ОСОБА_1 взяв в борг у своєї матері ОСОБА_3 2500,00 дол. США.

Вирішуючи справу по суті, суд керувався такими нормами матеріального права.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна; суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя; статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які майно було набуте (джерело набуття); сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Позивач, посилається на ту обставину, що відповідно до ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, таким чином позивач ОСОБА_1 вважає що будинок з господарськими будівлями та спорудами та присадибна земельна ділянка, що розташовані за адресою вул. 8 Березня 27 в смт. Петрівка Іванівського району Одеської області є обєктами спільної сумісної власності подружжя, отже йому як одному з подружжя належить 1/2 частина даного майна.

Однак, суд не може погодитися з даним твердженням позивача, у звязку з наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення сторін по справі щодо позовних вимог, дослідивши у судовому засіданні письмові докази, заслухавши свідків, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, та пояснення сторін по справі щодо показів, які були в судовому засіданні наданні свідками, суд констатує той факт, що з 06.2004 року позивач ОСОБА_1 не працював, доказів щодо свого майнового стану, який би дав йому можливість брати участь у покупці спірно будинку та земельної ділянки суду не надав. У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 факт своєї участі у купівлі будинку та земельної ділянки доводив розпискою про отримання від своєї матері в борг 2500,00 дол. США, показами матері та письмовою заявою колишнього власника будинку ОСОБА_4

Відповідно до показів ОСОБА_3 спірний будинок та земельна ділянка були куплені за спільні кошти її сімї та сімї ОСОБА_2, а саме вона надала на купівлі будинку 2500,00 дол. США, що вона підтверджує розпискою про надання ОСОБА_1 боргу у розмірі 2500,00 дол. США, також показала суду, що мати ОСОБА_2 на купівлю будинку надала 2000,00 Євро, які в подальшому були конвертовані в долари США та віддані колишньому власнику спірного будинку та земельної ділянки ОСОБА_4 Однак дані покази свідка та боргову розписку суд не може взяти до уваги та оцінює їх критично, оскільки ОСОБА_3 є матірю позивача по первісному позову, отже зацікавлена в результатах розгляду справи.

До показів свідка ОСОБА_3 та боргової розписки на суму 2500,00 дол. США в частині спільної купівлі спірного нерухомого майна за долари США нею та батьками ОСОБА_2, суд відноситься критично, зазначені докази, на думку суду не містять інформацію щодо предмету доказування, так як покази свідка щодо купівлі нерухомого майна за долари США, спростовуються копіями договорів купівлі-продажу від 19.04.2006 року житлового будинку та земельної ділянки. Відповідно до умов яких, сторони договорів купівлі-продажу підтвердили, що продаж будинку та земельної ділянки вчинено в гривнях, договори купівлі-продажу не містять даних, що продаж нерухомого майна був вчинений в доларах США, що в еквіваленті становить 17850,00 грн.

У суду немає підстав вважати, що при укладені даних договорів купівлі-продажу не було в повній мірі враховано волевиявлення сторін, а саме щодо продажу спірного майна в іноземній валюті (долар США), оскільки договори купівлі-продажу є дійсними та не скасованими, сторонами не оскаржувалися.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було надано до суду письмові покази колишнього власника будинку та земельної ділянки ОСОБА_4, в письмовій заяві який зазначив, що в 2006 році він продав будинок та земельну ділянку по вул. 8 березня 27 в смт. Петрівка Іванівського району Одеської області «парню по имени ОСОБА_1 и его супруге» та зазначив, що при купівлі будинку ОСОБА_1 та його матір, тобто свідок ОСОБА_3 надавали йому завдаток у розмірі 300 дол. США, однак даний доказ відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не може взяти до уваги, як такий, що одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки до письмової заяви ОСОБА_4 не додано копій документів для встановлення особи, яка надала письмову заяву, клопотань щодо виклику та допиту даного свідку в судовому засіданні в порядку, визначеному ЦПК України не заявлялося (при цьому судом на зазначене право позивача по первісному позову було акцентовано увагу та розяснено можливість підтвердження даних обставин, заявивши клопотання про виклик даної особи у судове засідання).

Також слід звернути увагу, що письмові покази ОСОБА_4 не узгоджуються з показами ОСОБА_3, яка вказала що при передачі завдатку були присутні також ОСОБА_2 та її мати.

Отже, наведені позивачем у позовній заяві та в судовому засіданні обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді справи.

У відповідності до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Разом з тим позивачем суду не надано доказів на підтвердження свого матеріального стану на час виникнення спірних правовідносин, а саме під час купівлі будинок в смт. Петрівка Іванівського району Одеської області, позивач у судовому засіданні не довів та не підтвердив належними та допустимими доказами, що при купівлі спірного майна він навчався, займався веденням домашнього господарства чи то хворів, що стало поважною причиною відсутності власного доходу, наявність неофіційного доходу також не підтвердив.

Посилання позивача на те, що за час проживання в спірному будинку він істотно поліпшив його стан, займався ремонтними роботами, у звязку з чим не мав можливості працювати на офіційній роботі не знайшло підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодними доказами окрім власних пояснень не підтверджені.

Враховуючи вищенаведене та той факт, що у судовому засіданні не знайшли своє підтвердження обставини на які посилався позивач по первісному позову та було встановлено, що на час придбання спірного будинку ОСОБА_1 офіційно не працював, наявність іншого джерела доходу не підтверджена, не доведено, що в період перебування у шлюбі та купівлі спірного майна він навчався, займався веденням домашнього господарства чи то хворів, що стало поважною причиною відсутності власного доходу, посилання позивача на ту обставину, що спірне майно купувалося на кошти, які йому надала в борг його мати ОСОБА_3 спростовується матеріалами справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права спільної сумісної власності, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності відмовити в повному обсязі.

Щодо задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено вище, з 06.03.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час розгляду справи перебувають у зареєстрованому шлюбі, що сторонами не заперечувалося.

19.04.2006 року ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, придбала у ОСОБА_4 будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул. 8 Березня 27 смт. Петрівка Іванівський район Одеська область за 13850,00 грн., який на даний момент належить їй на праві приватної власності, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Також, судом встановлено, що 19.04.2006 року ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, придбала у ОСОБА_4 на земельну ділянку (кадастровий номер ділянки :02:001:0071), що знаходиться за адресою вул. 8 Березня 27, смт. Петрівка Іванівського району Одеської області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за 4000,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.04.2006 року.

ОСОБА_2 з 02.01.2003 року по теперішній час працює у виробничому структурному підрозділі «Одеське регіональне відділення» філії «Енергозбут» ПАТ «Українська залізниця» на посаді інженера 1 категорії відділу балансів, що підтверджується довідкою з місця роботи.

Відповідно до виписки з реєстру застрахованих осіб, наданої Центральним обєднаним управлінням ПФУ в м. Одесі, ОСОБА_2 з 2002 року має офіційний заробіток, сумарна сума якого за 2002 рік складає 1500,00 грн., за 2003 рік 8492,57 грн., за 2004 рік 11688,17 грн., за 2005 рік 13236,56 грн., за 2006 рік 16838,45 грн., 2007 рік 25188,53 грн., 2008 рік - 30192,11 грн., 2009 рік 31581,04 грн., 2010 рік 37581,34 грн., 2011 рік 46597,30 грн., 2012 рік 52315,03 грн., 2013 рік 59454,73 грн., 2014 рік 61662,41 грн., 2015 рік 78524,71 грн., 2016 рік 94904,39 грн., 2017 рік 80189,35 грн.

Також у судовому засіданні було досліджено наявні в матеріалах справи: копію розписки ОСОБА_2, відповідно до якої вона брала у борг грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. у ОСОБА_5, копію кредитного договору на імя ОСОБА_2, відповідно до якого 14.08.2008 року ОСОБА_2 брала кредит в Одеській філії АБ «Експрес-Банк», довідку ПАТ «АБ «Експрес - Банк», відповідно до якої 09.08.2005 року ОСОБА_2 брала в банка кредит на суму 5600,00 грн., на даний момент заборгованості перед банком ОСОБА_2 не має та заслухано пояснення свідка ОСОБА_5, яка підтвердила ту обставину, що дійсно 12.04.2006 року позивач по зустрічній позовній заяві брала у неї в борг 5000,00 грн., яких ОСОБА_2 не вистачало на купівлю будинку.

Позивач, посилається на ту обставину, що відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, якщо таке майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тому враховуючи, що будинок в смт. Петрівка Іванівського району Одеської області та земельна ділянка позивачем були придбані під час шлюбу з відповідачем, але за її особисті кошти, оскільки відповідач не працював, не навчався, домашнім господарством не займався, натомість вона мала на той час стабільний офіційний дохід, оскільки працювала, то спірне майно є її особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

Статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України, згідно з якою особистою власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто , житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Враховуючи, що у судовому засіданні не знайшов своє підтвердження той факт, що спірне нерухоме майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя, позивачем доведено у судовому засіданні той факт, що на час придбання будинку та земельної ділянки вона мала стабільний дохід, також той факт, що ОСОБА_2 брала позики в банку та у ОСОБА_5 на купівлю та облаштування будинку, а матеріалами справи та відповідачем дане твердження не спростоване, суд вважає за можливе позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя задовольнити.

Розподіл судових витрат провести відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт ЕС 722767, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт ЕВ 043381, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) про визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права спільної сумісної власності, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на будинок №27, що розташований за адресою вул. 8 Березня смт. Петрівка Іванівського району Одеської області.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер ділянки :02:001:0071), що знаходиться за адресою вул. 8 Березня 27, смт. Петрівка Іванівського району Одеської області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 2022,00 грн.(дві тисячі двадцять дві гривні 00 коп.)

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.02.2018 року.

СуддяОСОБА_6