РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2018 року

Вінницький міський суд Вінницької о9бласті

в складі: головуючого Баряка А.С.,

за участі секретаря Максимчука Я.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 3 Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, зазначивши, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрована відповідач по справі - колишня дружина її сина ОСОБА_2, яка не проживає в даній квартирі з вересня 2013 року, самостійно знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою відмовляється. Зазначає, що раніше намагалась в судовому порядку захистити свої права в даних правовідносинах, проте, згідно рішення апеляційного суду Вінницької області їй було відмовлено у звязку з невірно обраним способом захисту, із зазначенням висновку апеляційного суду про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 та захисту її прав як наймача відповідного житла, при цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 не є членом сімї ОСОБА_5, а правовідносини, які виникли між сторонами, повинні регулюватися ст. 158-170 ЖК УРСР та главою 59 ЦК України. З метою добровільного виконання відповідного судового рішення позивач повідомила відповідача про можливість вселення у згадане житло і про відсутність з боку позивача вчинення перешкод відповідачу щодо вселення. Проте, відповідач ОСОБА_2 повідомила, що добровільно вселятись не бажає, а буде вселятись за допомогою поліції. У звязку з небажанням відповідача добровільно вселятись у відповідне житло, позивач надіслала ОСОБА_2 за адресою її фактичного проживання та за адресою роботи лист, яким повідомила про те, що оскільки суд визначив статус ОСОБА_2 в даних правовідносинах як квартиронаймача, то існує потреба в укладанні договору оренди (найму), два примірники якого було додано для підписання та повернення, при цьому також повідомлялось про розірвання раніше укладеного з нею відповідного договору найму на невизначений строк через три місяці з моменту отримання даного листа. Вважає, що відповідач втратила право на користування даним житлом як квартиронаймач, оскільки фактично не проживає в такому приміщенні, попри попередження власника спірної квартири за три місяці не звільнила спірну квартиру, проігнорувала законні вимоги її власника щодо укладення договору найму житловим приміщенням в письмовій формі з визначенням розміру плати за користування житлом, не сплачує квартплату та комунальні послуги за спірну квартиру, хоча вселена у неї, відповідач розірвала шлюб з сином позивача - ОСОБА_6, в силу чого позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 38 в будинку № 18 по вулиці Стрілецька в м. Вінниця, що належить ОСОБА_5; зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2.

Представник позивача ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, обгрунтувавши їх обставинами, зазначеними в позовній заяві, додатково пояснивши, що підставою для надання згоди відповідачу на проживання у належній позивачу квартирі та реєстрації місця проживання в даній квартирі було те, що відповідач була дружиною сина позивача, однак 04.03.2014 року відповідач розлучилась із сином позивача, в зазначеній квартирі не проживає, особисті речі відповідача в квартирі відсутні, а тому зазначає, що обставини, які стали підставою для набуття відповідачем права користуватись житлом позивача перестали існувати. Зазначив, що відповідач свідомо створює обставини, за яких вона не вселяється, не проживає і не знімається із реєстрації. Просив позов задовольнити.

Зміст поданого до суду представником відповідача відзиву вказує на те, що заявлений позов стороною відповідача не визнається, а доводи позову є необгрунтованими та безпідставними, що, на думку сторони відповідача, свідчить про намір позивача позбавити відповідача з її малолітньою дочкою ОСОБА_7 права на проживання у спірній квартирі. Також має місце посилання на зміст рішення апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року у справі щодо вирішення відповідних спірних правовідносин між сторонами. Зазначається, що після процедури вселення, відповідачка зі своєю неповнолітньою дочкою була позбавлена можливості користуватись даним приміщенням, оскільки не могли до нього потрапити, що було підставою для оскарження рішення державного виконавця. Зазначається, що відповідач та її малолітня дочка не мають іншого постійного житла у м. Вінниці, позбавлені можливості безперешкодного доступу і користування спірною квартирою, внаслідок вчинення перешкод з боку позивача та її сина ОСОБА_6 незважаючи на фактично невиконане відповідне рішення апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року. Зазначається про помилковість твердження позивача щодо того, що відповідач розірвала шлюб із сином позивача, внаслідок чого відпали підстави для її користування спірною квартирою. Щодо зазначення в відповідних листах, адресованих відповідачу, про розірвання договору найму житлового приміщення з 15.02.2017 року - то відповідного письмового договору про найм житла між сторонами не існувало. Доказів про укладання договору найму немає, а у справі наявні лише бланки відповідних документів. Надіслану позивачем відповідну кореспонденцію відповідач не отримувала, оскільки вона була повернута відправнику.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні озвучив та повністю підтримав обставини, викладені у відзиві, додатково зазначивши та підтвердивши, що відповідач та її дитина фактично не проживають в відповідній квартирі ї їх особистих речей там немає. Також зазначив, що були змінені замки від вхідних дверей, що унеможливлює потрапити в таке житло. Просив в позові відмовити повністю.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради - ОСОБА_4, при розгляді справи та вирішення даних спірних правовідносин посилався на розсуд суду.

Судом були розглянуті із постановленням усних ухвал суду із занесенням їх до журналу судового засідання наступні заяви та клопотання представників сторін, а саме: заяву представника позивача про допит свідків (а.с. 76, 77), яка була частково задоволена та викликано до суду для допиту як свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10; клопотанням представника позивача про витребування доказів (а.с. 78, 79), яке не було підтримано та було знято із розгляду за відповідним усним клопотанням представника позивача про зняття із розгляду даного клопотання; усне клопотання представника позивача про залучення Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради як третьої особи (а.с. 95), яке, з врахуванням заявлених позовних вимог, було задоволено; клопотання представника відповідача, заявлене 13.02.2018 року в судовому засіданні, про виклик до суду та допит як свідків сторін по справі (а.с. 157), в задоволенні якого було відмовлено у звязку із відсутністю та неможливістю встановити в судовому засіданні наявність згоди сторін на такий допит їх як свідків; а також клопотання представника відповідача, заявлене 13.02.2018 року в судовому засіданні, про залучення до участі у справі в якості третіх осіб Служби у справах дітей Вінницької міської ради і ОСОБА_6 (156), в задоволенні якого було відмовлено, у звязку з тим, що, з врахуванням змісту позовних вимог, які не стосуються а ні малолітніх чи неповнолітніх дітей, а ні ОСОБА_6, не було встановлено та наведено суду обставин, за наявності яких рішення у справі може вплинути на права або обовязки таких осіб щодо однієї зі сторін по справі.

Інших процесуальних дій за результатами розгляду заяв та клопотань у справі судом не здійснювалось, так як інших заяв та клопотань учасниками справи та їх представниками суду не заявлялось.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги позицію сторін, суд визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини:

Договір купівліпродажу квартири від 12.05.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 3548, вказує, що ОСОБА_12, ОСОБА_13, діюча від свого імені та як законний представник від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, як продавці, продали, а ОСОБА_5, як покупець, купила квартиру під номером 38, в будинку під № 18, що знаходиться в м. Вінниці, по вул. Червоноармійській. Право власності ОСОБА_5 на дану квартиру зареєстровано КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» у визначеному законодавством порядку. ( а. с. 13).

Технічний паспорт на квартиру № 38, по вул. Червоноармійська, буд. 18, м. Вінниця зазначає, що власниками даної квартири є ОСОБА_5 з правом власності на 1 частку будинковолодіння (а.с. 14-15).

Зміст довідки № 7709 від 11.09.2017 р., виданої Товариством з обмеженою відповідальністю Житлово-Експлуатаційне Обєднання, вказує, що за адресою: АДРЕСА_3, особовий рахунок відкрито на ОСОБА_5, в даному приміщенні зареєстровані 3 особи: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, син, зареєстрований в даному приміщенні з 15.08.2008 року; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, невістка, зареєстрована в даному приміщенні з 15.08.2008 року; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, онука, зареєстрований в даному приміщенні з 15.06.2011 року; (а.с. 50).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 02.10.2017 року № 30231, виданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване за адресою: Україна, Вінницька область, м. Вінниця, вул. Стрілецька, б. 18, кв. 38 (а.с. 61).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2014 року по справі № 127/24014/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 15.03.2014 року, позов задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, зареєстрований 29.04.2008 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 563 (а.с. 16).

Таким чином суд встановив, що позивач по справі, ОСОБА_5, є власником квартири АДРЕСА_4, в якій зареєстроване місце проживання її сина ОСОБА_6, її малолітньої онуки ОСОБА_7 та відповідача по справі ОСОБА_2, яка під час здійснення реєстрації свого місця проживання в даній квартирі перебувала у шлюбі із сином позивачки, який було розірвано судом, в силу чого вказаний шлюб припинився 15.03.2014 року, при цьому, місце проживання відповідача по справі ОСОБА_2 на даний час є зареєстрованим в належному на праві власності відповідному житлі позивача.

Відповідно до норми абзацу 5, абзацу 8, абзацу 11 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування.

Зміст ч.10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Аналіз зазначених вище норм законодавства дає підстави вважати, що місце проживання та реєстрація місця проживання особи не можуть мати формальний характер, а повинні дійсно відповідати та підтверджувати наявність обставин щодо фактичного проживання особи за адресою відповідного житла, незалежно від того, чи таке фактичне проживання є постійним або періодичним, але, у будь-якому разі, особа повинна саме проживати, а не рахуватись, що вона нібито проживає чи проживала у відповідному житлі, при цьому, застосоване законодавцем поняття «проживання» - повинно сприйматись як наявність дійсних обставин, за яких особа в даному житлі, маючи свої особисті речі та інші побутові речі, реалізує своє соціальне буття та потреби, і не повинно трактуватись як припущення з формальним правовим змістом.

Саме обставини правомірного, зокрема такого, що супроводжується згодою, в тому числі, власником житла, фактичного проживання особи наймача або членів його сім'ї у відповідному житлі, а також наявність документів, які підтверджують виникнення права у особи на проживання в житлі є підставою для здійснення реєстрації місця проживання, при цьому, зокрема, відсутність особи наймача або членів його сім'ї в певному житлі, тобто, не проживання в такому житлі, протягом визначених законодавством строків має наслідком настання передбачених законодавцем правових наслідків щодо втрати права проживання та є підставою для зняття з реєстрації.

А тому, сама по собі реєстрація місця проживання особи у відповідному житлі не може наділяти особу правом постійного проживання в такому житлі і не може бути безумовною ознакою наявності у особи відповідного права, оскільки реєстрація місця проживання особи це є певний правовий механізм, реалізація якого залежить від виникнення відповідних юридичних фактів, при настанні яких особа набуває права на проживання, та здійснюється на підставі визначених чинним законодавством документів, а у разі відсутності останніх за згодою осіб, які мають певні речові права на таке житло.

Згідно вимог п.п. 4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03. 2016 р. № 207, вбачається, що документи, які підтверджують право на проживання в житлі, - є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Суд звертає увагу на те, що право особи на проживання у відповідному житлі і право особи на здійснення реєстрації місця проживання у відповідному житлі мають різну правову природу виникнення та є різними як за правовим значенням, так і за правовим змістом.

Право особи на проживання у відповідному житлі є похідним від певних обставин (юридичних фактів) та підстав, зокрема правових, наявність чи відсутність яких нерозривно повязується із виникненням, тривалістю та існуванням відповідного права особи, і, в тому числі, повинно підтверджуватись передбаченими законодавством документами, при цьому, реєстрація такого права повнолітньої особи у визначеному законодавством порядку, при відсутності відповідних документів, - здійснюється виключно за умови наявності на це згоди власника (співвласників) житла, наймача та членів його сімї.

Суд звертає увагу не те, що в даних спірних правовідносинах не було укладено жодних письмових документів між позивачем, як власником такого житла, та, зокрема, відповідачем по справі ОСОБА_2, на підставі яких ОСОБА_2 набувала би права на проживання (користування) відповідним житлом, в результаті чого, відповідне право відповідача ОСОБА_2 на проживання (користування) належним позивачу на праві власності житлом виникло в наслідок наявності певних юридичних фактів (конкретних життєвих обставин) та надання відповідної згоди позивача.

Як було встановлено судом в судовому засіданні та визнавалось і не заперечувалось учасниками справи і їх представниками, право на проживання та користування належним позивачеві житлом у відповідача ОСОБА_2 виникло та повязувалось із тим, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із сином позивача та була членом сім'ї сина позивача, в наслідок чого позивач ОСОБА_5, як власник відповідного житла, надала згоду як на проживання, так і на здійснення реєстрації місця проживання в такому житлі ОСОБА_2

А відтак, з моменту припинення шлюбу між сином позивача та ОСОБА_2, в силу чого ОСОБА_2 перестала бути членом сім'ї сина позивача, - перестали існувати ті юридичні факти (конкретні життєві обставини), які були підставою для надання позивачем згоди на проживання та на здійснення реєстрації в належному їй на праві власності відповідному майні ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року по справі № 127/1601/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення з малолітньою дитиною,рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене по даній справі 14.06.2016 року, скасовано, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 залишено без задоволення, а зустрічний позов задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 та малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, в квартиру за № 38, будинок № 18 по вул. Стрілецькій (Червоноармійській) в м. Вінниці. Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 не є членом сім'ї ОСОБА_5, а тому посилання суду першої інстанції на норми ст. 156 ЖК України є безпідставними, при цьому колегія суддів прийшла до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст. 158-170 ЖК України та главою 59 ЦК України, в результаті чого, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 з підстав, зазначених нею у позовній заяві, було відмовлено у звязку з невірно обраним способом захисту. Також суд апеляційної інстанції в рішенні встановив, що у спірну квартиру ОСОБА_2 вселилась та зареєструвала своє місце проживання у ній зі згоди власника квартири. (а.с. 23-25).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області, від 21.12.2016 року по справі № 127/1601/16-ц у задоволенні заяви ОСОБА_2 про розяснення рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення з малолітньою дитиною відмовлено (а.с. 41-42).

Зазначене вище рішення апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року по справі № 127/1601/16-ц та встановленні в ньому обставини, в розумінні вимог, зокрема, ст. 18, ч. 4 ст. 82 ЦПК України, є обовязковим для врахування судом при вирішенні даних спірних правовідносин.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 811 ЦК України, яка охоплюється главою 59 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі.

Вимоги ст. 158 ЖК УРСР визначають, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Суд встановив, що між сторонами в даних спірних правовідносинах не укладався договір найму відповідного житла у спосіб передбачений законодавством, зокрема згідно вимог ч. 1 ст. 811 ЦК України та ст. 158 ЖК УРСР, при цьому, як суд уже зазначав вище, ті юридичні факти (конкретні життєві обставини), які були підставою для надання позивачем згоди на проживання та на здійснення реєстрації в належному їй на праві власності відповідному майні ОСОБА_2 перестали існувати.

Відсутність укладеного між сторонами договору найму житла та наявність встановлених судом обставин, за яких відповідач певний період часу проживав у належному на праві власності позивачу житлі, користуючись таким житлом, на що була надана згода позивача, дає підстави вважати, що відповідач був наділений у відповідний період часу правом на користування чужим майном (сервітут).

Відповідний сервітут щодо можливості відповідача користуватись належним позивачу на праві власності житлом - був встановлений в результаті, зокрема, усних договірних відносин (домовленостей) із позивачем і підставою для досягнення домовленостей про встановлення такого сервітуту стали обставини, які були встановлені в судовому засіданні і не заперечувались сторонами та їх представниками, щодо перебування відповідача у шлюбі із сином позивача і була членом сім'ї сина позивача.

Зміст норми п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України визначає, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

А тому, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, які не заперечуються сторонами та їх представниками, зокрема, щодо наявності згоди позивача на проживання ОСОБА_2 у відповідному житлі та користування таким житлом як дружини сина позивача без укладання письмового договору найму (оренди) житла, а також обставин щодо залишення ОСОБА_2 відповідного житла в результаті фактичного припинення шлюбних відносин із сином позивача, що призвело до припинення відповідного шлюбу, з огляду на відсутність в такому житлі особистих речей ОСОБА_2, що беззаперечно вказує на те, що ОСОБА_2 фактично не проживає в такому житлі, суд вважає, що відповідне право ОСОБА_2 на користування чужим майном (сервітут) припинилось, оскільки припинились обставини, які були підставою для встановлення такого сервітуту.

В силу чого, суд приходить до висновку про те, що в разі виникнення в ОСОБА_2 наміру (бажання) надалі проживати (користуватись) належним на праві власності позивачу відповідним житлом, за наявності обставин, при яких ОСОБА_2 не є членом сім'ї а ні позивача, а ні сина позивача, то такі правовідносини повинні бути чітко врегульовані, зокрема, шляхом укладання договору найму (оренди) житла з додержанням норм глави 59 ЦК України.

Матеріали справи містять копію листа від 27.10.2016 року, яким ОСОБА_5 повідомляє ОСОБА_2 про необхідність укладання письмового договору найму (оренди) житла, направляючи два примірника для підписання та повернення, повідомляючи про розірвання договору найму жилого приміщення, укладеного на невизначений строк, через три місяці з моменту отримання цього листа. Також у даному листі позивач повідомляла ОСОБА_2 про те, що спірна квартира є необхідною для її власного проживання. Даний лист із додатками, а саме: договором оренди (найму), акту прийому-передачі нерухомого майна в оренду, був направлений на адресу: АДРЕСА_5. Такі ж документи, згідно аналогічних листів від 15.11.2016 року та від 21.11.2016 року, були направлені, як в них зазначається, за місцем роботи відповідача, за адресою: м. Вінниця, вул. Карла Маркса, 52, та отримані 21.11.2016 року згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 26-34).

З огляду на вимоги ч. 1 ст. 811 ЦК України та ст. 158 ЖК УРСР суд звертає увагу на те, що між сторонами не було укладено договору найму відповідного житла, в тому числі і на невизначений строк, а тому посилання позивача ОСОБА_5 у зазначених вище та досліджених в судовому засіданні листах про розірвання договору найму жилого приміщення, укладеного на невизначений строк, - є безпідставним та не відповідає дійсності, оскільки неукладений договір найму житла не може спричинити настання правових наслідків щодо розірвання такого договору, в силу чого, в цій частині, доводи представника відповідача, зазначені у відзиві та підтримані в судовому засіданні щодо того, що укладеного між сторонами відповідного письмового договору не існувало знаходять своє підтвердження в судовому засіданні.

Згідно заяви про фактичне повне виконання рішення суду від 10.11.2016 року, вбачається, що ОСОБА_5 зверталася до головного державного виконавця Замостянського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_17 з проханням винести постанову про закінчення виконавчого провадження у звязку з фактичним повним виконанням рішення суду, оскільки самостійно виконала рішення суду про вселення стягувачів у залежний від неї спосіб і вона не перешкоджає у проживанні стягувачів в даному житлі, проте, стягувачі не хочуть вселятись в нього, так як забезпеченні іншим житлом, та у присутності свідків повідомили її про те, що будуть вселятись в дане житло за допомогою поліції (а.с. 35).

Акт головного державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_17 від 15.11.2016 року про примусове виконання виконавчого листа № 127/1601/16-ц, виданого 04.10.2016 року Апеляційним судом Вінницької області про усунення перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 та малолітньої доньки ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_6, зазначає, що рішення суду виконане в повному обсязі, ключі від вхідних дверей передані стягувачеві. Перешкоджань при виконанні рішення суду зі сторони стягувача не було, зауважень не надходило. Зі слів боржника від нижнього замка ключі відсутні і в наявності їх немає (а.с. 36).

Постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 52541824 від 24.02.2017 року головного державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_17 вказує, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/1601/16-ц виданого 04.10.2016 року Апеляційним судом Вінницької області, про усунення перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 та малолітньої доньки ОСОБА_7 в квартиру № 38, будинку, 18 по вул. Стрілецькій в м. Вінниці - закінчено (а.с. 43).

Зміст письмових заяв від 15.11.2016 року ОСОБА_18 та ОСОБА_9, завірених особистими підписами, вказує на те, що ОСОБА_2, перебуваючи 15.11.2016 року в квартирі АДРЕСА_7, відмовилась від отримання листа ОСОБА_5 від 15.11.2016 року про укладання договору оренди (найму) відповідної квартири, що додавався в двох примірниках до заяви, при цьому, зміст письмових заяв від 20.12.2016 року ОСОБА_19 та ОСОБА_10 вказують на те, що дані особи підтверджують, що 20.12.2016 року ОСОБА_2 у їх присутності відмовилась від отримання заяви ОСОБА_5 та доданих до неї примірників договору (оренди) найму, повернувши таку заяву представнику ОСОБА_5 ОСОБА_1, який повідомив ОСОБА_2 про те, що власник квартири має намір використовувати квартиру для власного проживання (а.с. 37-40).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду повідомив, що був присутній при вселенні ОСОБА_2 Вселення відбувалось в присутності поліції. ОСОБА_2 був наданий лист про укладення договору оренди, який вона відмовилася отримати. Вселення ОСОБА_2 відбулося 15.11.2016 року. При вселенні були присутні адвокат ОСОБА_1 та представник державної виконавчої служби. Він залучався в якості свідка при вселенні і підписував документ державного виконавця. Адвокат ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 підписати договір найму житла, але вона відмовилась. Ключі від дверей їй вручили та вона їх перевірила і вийшла добровільно із квартири.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що 20.12.2016 року в її присутності ОСОБА_2 відмовилась від отримання заяви про укладення договору найму, наданої представник ОСОБА_20 - ОСОБА_1, який запропонував та розяснив їй про необхідність підписання договору оренди житла. ОСОБА_2 відмовилася від підписання договору найму. Їй було повідомлено про намір власника квартири самостійно проживати в даному житлі. Після вселення ОСОБА_2 добровільно покинула помешкання. Адвокат двічі пропонував їй підписати договір найму. Всі свої речі вона вивезли із квартири.

Таким чином, на підставі досліджених вищезазначених доказів та повідомлень допитаних під присягою свідків, суд встановив, що позивач по справі ОСОБА_5 неодноразово, зокрема: 15.11.2016 року та 20.12.2016 року, вчиняла дії та намагалась укласти з відповідачем по справі ОСОБА_2 договір оренди (найму) належної на праві власності позивачу квартири АДРЕСА_8, при цьому, ОСОБА_2 не вчиняла жодних дій на укладання та підписання такого договору, в силу чого, відповідний правочин не був укладений із-за обставин, незалежних від волі, дій чи бездіяльності власника відповідного житла.

Крім цього, на підставі наданих суду доказів, в тому числі повідомлень допитаних під присягою свідків, суд встановив, що рішення апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року по справі № 127/1601/16-ц було виконано в повному обсязі, оскільки ОСОБА_2 було забезпечено можливість вільного перебування в такому житлі, чим могла скористатись ОСОБА_2 та, зокрема, перемістити в дане житло свої особисті речі (за умови дійсного бажання там проживати та користуватись, що не було нею вчинено) та надано їй ключі від вхідних дверей і зауважень та заперечень з її боку не надходило, що повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому, можливе подальше оскарження дій чи рішень державного виконавця, на наявність яких посилались учасники судового розгляду без надання суду відповідних доказів не можуть спростувати встановлені в судовому засіданні обставини щодо забезпечення 15.11.2016 року під час примусового виконання відповідного судового рішення вільного, безперешкодного входження ОСОБА_2 в приміщення відповідної квартири та перебування ОСОБА_2 в такому житлі.

Разом з тим, згідно позиції сторони відповідача, після виконання відповідного судового рішення виникли обставини (зокрема зміни замків на вхідних дверях), в силу яких ОСОБА_2 позбавлена проживати у відповідному житлі, проте такі правовідносини, за умови належної реалізації сторонами своїх процесуальних прав у визначеному законодавством порядку, в тому числі із врахуванням вимог ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», в залежності від встановлення особи, яка вчиняє відповідні перешкоди (яка може бути відмінні від боржника) - можуть бути предметом звернення до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження з відповідними правовими наслідками або можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Суд не бере до уваги та відхиляє як докази при вирішені даних спірних правовідносин наявні в матеріалах справи докази, а саме: довідки медичних закладів (а.с. 44-46, 48), довідки ТОВ «ЖЕО» про відсутність заборгованості (а.с. 49), Інформаційних довідок з державного Реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна та права власності на майно, яке розташоване по вул. Некрасова, 13А, м. Вінниця (а.с. 47), оскільки такі докази не охоплюються предметом доказування по даній справі.

Крім цього, суд не бере до уваги та відхиляє як доказ при вирішені даних спірних правовідносин надану суду додатком до відзиву копію заяви ОСОБА_2 про злочини, передбачені ч. 1 ст. 164, ст. 382 КК України (а.с. 153), оскільки дана заява в частині вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, - не охоплюється предметом доказування по даній справі, а в частині вчинення злочину, передбаченого ст. 382 КК України має правові наслідки лише щодо реєстрації такої заяви в ЄРДР та невідкладного, після реєстрації, послідуючого здійснення досудового розслідування, за результатами якого приймаються відповідні процесуальні документи, рішення у відповідному кримінальному провадженні та збираються відповідні докази, про наявність яких суду не було наданого жодних підтверджень та доказів, правомірність (допустимість) яких та доказове значення яких підлягає послідуючій перевірці судом при здійснені відповідного судового провадження у разі направлення відповідного обвинувального акта до суду, при цьому, при вирішенні даних спірних правовідносин, на підставі наданих суду доказів, в тому числі повідомлень допитаних під присягою свідків, суд встановив, що рішення апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2016 року по справі № 127/1601/16-ц було виконано в повному обсязі, а обєктивних доказів щодо встановлення особи, яка після виконання рішення суду перешкоджає ОСОБА_2 перебувати в такому житлі суду надано не було.

Відповідно до ОСОБА_1, складеного 02.11.2017 року та посвідченого в.о. директора ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_21, зі свідчень сусідів, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_7: мешканця квартири № 35 ОСОБА_22, мешканця квартири № 36 ОСОБА_8, мешканки квартири № 41 ОСОБА_23, зазначено, що з вересня 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_7, у квартирі АДРЕСА_9, не проживають (а. с. 92).

Суд звертає увагу на те, що суду не було надано належних та допустимих доказів, зібраних у визначеному законодавством порядку (зокрема зафіксованих працівниками поліції, викликаних на місце події, актів державного виконавця тощо) відносно обставин, за яких відповідач ОСОБА_2, з метою проживання у належній позивачу на праві власності відповідній квартирі (в тому числі намагаючись внести у приміщення квартири свої особисті речі), не може потрапити у середину такого житла з метою проживання в ньому, а відтак, суд не може при вирішенні даних спірних правовідносин керуватись різного роду припущеннями.

А тому, враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено не вчинення жодних дій відповідачем по справі ОСОБА_2 щодо укладання з ОСОБА_5, як власником згаданої вище квартири, відповідного договору оренди (найму) житла, а також не вчинення реальних дій щодо переміщення в таке житло особистих речей, наявність яких забезпечували би фактичне проживання ОСОБА_2 та можливість нею реалізувати в такому житлі своє соціальне буття та потреби, суд вважає, що позиція представника відповідача, висвітлена в відзиві та підтримана ним в судовому засіданні, відносно того, що в відповідач ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_7 не проживають у спірній квартирі з незалежних від них причин не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Крім цього, суд не погоджується із позицією представника відповідача відносно того, що за спірними правовідносинами підлягають правовому захисту права та інтереси малолітньої дочки ОСОБА_7, оскільки предмет даного позову не стосується втрати права на проживання малолітньої ОСОБА_7 в відповідному житлі, яка, як було встановлено в судовому засіданні фактично там не проживає, а лише зареєстрована в такому приміщенні, при цьому, інші права малолітньої ОСОБА_7, зокрема право на проживання та спілкування із батьками, також не порушуються, так як у відповідній квартирі проживає рідний батько малолітньої ОСОБА_7, який, в розумінні вимог ст. 141 СК України, має рівні права та обовязки з ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_7

Зміст ст. 317 ЦК України прописує, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Норма ч.1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до норми ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За наведених вище та встановлених в судовому засіданні обставин, дослідивши надані суду докази, враховуючи, що обставини, які стали підставою для набуття відповідачем права на проживання у належному на праві власності позивачу житлі з послідуючою реєстрацією такого місця проживання - припинились, після чого відповідач добровільно звільнила приміщення даного житла від своїх особистих речей, наявність яких може забезпечувати особі можливість проживати та реалізовувати в такому житлі своє соціальне буття та потреби, що вказує на те, що відповідач фактично не проживає в даному житлі і відповідна реєстрація такого місця проживання носить формальний характер, при цьому позивач, як власник відповідного житла, вчинивши ряд дій щодо намагання укласти з відповідачем договір оренди (найму) житла, не змогла укласти такий правочин із-за відсутності на це волі та необхідних відповідних дій відповідача, з огляду на те, що в розумінні вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, ч. 3 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним, беручи до уваги відсутність згоди ОСОБА_5, як власника зазначеного житла, на подальше проживання у ньому відповідача без укладання договору оренди (найму), чим обєктивно створюється перешкоди позивачу в реалізації права власності на відповідне майно, що є неприпустимим і беззаперечно вказує на порушення відповідних прав та інтересів позивача, які потребують захисту в судовому порядку, в силу чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із визнанням відповідача таким, що втратив право на користування відповідною квартирою з виселенням відповідача із такої квартири.

Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання то такі вимоги задоволенню не підлягають і у їх задоволенні слід відмовити, оскільки правовідносини щодо реалізації правового механізму зняття з реєстрації місця проживання врегульовано на рівні норм чинного законодавства з визначенням чіткого субєкта, уповноваженого законодавством на вчинення таких дій, зокрема, згідно вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням, з чітким врегулюванням реалізації такого правового механізму в Правилах реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03. 2016 р. № 207, а тому, без дотримання особами відповідного правового механізму у визначений законодавством спосіб та без можливого настання відповідних спірних правовідносин з даного приводу неможливе їх врегулювання судом з прийняттям відповідного рішення, при цьому, суд не наділений повноваженнями щодо прийняття рішення про зняття з реєстрації місця проживання, що відноситься до компетенції, в даному випадку, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради.

Щодо розподілу судових витрат, то враховуючи заяву представника позивача про подання доказів, понесених відповідачем на правову допомогу протягом пяти днів після ухвалення рішення суду (а.с. 146), яку було подано суду до закінчення судових дебатів, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат щодо сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь держави 1280 грн. 00 коп. судового збору, що відповідає розміру сплати судового збору за дві позовних вимоги, призначивши дату та час проведення судового засідання для вирішення питань про розподіл інших судових витрат, визначивши строк для подання стороною позивача доказів щодо їх понесення.

На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 3, 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, ст. 158 ЖК УРСР, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391, 401, 402, 406, 810, 811 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 81, 89, 95,141, 263, 264, 265, п. 9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8) такою, що втратила право на користування квартирою № 38 в будинку № 18 по вулиці Стрілецька в м. Вінниця.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8) з квартири № 38, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Стрілецька, буд. 18, що належить на праві власності ОСОБА_5.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8) на користь держави 1280 грн. 00 коп. судового збору.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, понесені позивачем, на 19.02.2018 року на 11 год. 00 хв.

Визначити позивачу ОСОБА_5 строк, протягом пяти днів після ухвалення рішення суду, для надання суду доказів щодо розміру понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 19.02.2018 року.

Суддя