Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 644/2228/16-ц

провадження № 61-531св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД»,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_5;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Трішкової І.Ю.,

встановив:

22 червня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 644/2228/16-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 638/11526/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подала до суду позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» (далі - ТОВ «Елавус ЛТД») середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за нараховану, але невиплачену заробітну плату. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, щопрацювала у ТОВ «Елавус ЛТД», займаючи посаду інспектора по кадрам. 21 березня 2014 року її було звільнено з роботи. Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Харкова від 26 березня 2014 року, з відповідача на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 8 096 грн 69 коп. У подальшому заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2015 року з відповідача на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 840 грн, грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 2 677 грн 28 коп., відшкодування лікарняних у розмірі 2 248 грн 91 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 24 березня 2014 року по 27 листопада 2014 року у сумі 18 526 грн 74 коп. Лише 03 грудня 2015 року відповідач провів з нею остаточний розрахунок. Посилаючись на те, що товариство несвоєчасно з нею розрахувалося, а також враховуючи те, що розмір її середньоденної заробітної плати становить 107 грн 09 коп., ОСОБА_4 просила суд стягнути з ТОВ «Елавус ЛТД» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 28 листопада 2014 року по 02 грудня 2015 року у сумі 39 623 грн 30 коп. та компенсацію за нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням інфляційних втрат станом на 02 грудня 2015 року у розмірі 18 459 грн 02 коп.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про те, що всупереч вимогам частини другої статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» позивач не пред'явила конкурсні вимоги про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 28 листопада 2014 року по 02 грудня 2015 року у розмірі 39 623 грн 30 коп. та компенсації за нараховану, але невиплачену заробітну плату станом на 02 грудня 2015 року у розмірі 18 459 грн 02 коп. у справі про визнання ТОВ «Елавус ЛТД» банкрутом (№ 922/3048/15).

10 листопада 2016 року рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23 вересня 2016 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто із ТОВ «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 623 грн 30 коп. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 6 958 грн 41 коп., а всього 46 581 грн 71 коп. Стягнуто із ТОВ «Елавус ЛТД» на користь держави судовий збір у розмірі 465 грн 82 коп.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що непроведення розрахунку з позивачем у день її звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Оскільки фактично заборгованість ОСОБА_4 була виплачена 02 грудня 2015 року з вини роботодавця, тому на її користь підлягають стягненню 39 623 грн 30 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 6 958 грн 41 коп. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною виплатою коштів.

У листопаді 2016 року ТОВ «Елавус ЛТД» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Особа, яка подала касаційну скаргу, аргументує її тим, що апеляційний суд при вирішенні справи неправильно обрахував розміри середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за нараховану, але невиплачену заробітну плату. Крім того, заявник, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»), зазначає, що у позивача немає права на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі статті 117 КЗпП України після ухвалення заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2015 року.

Також апеляційним судом не враховано, що під час розгляду справи про банкрутство ТОВ «Елавус ЛТД» позивач у визначений господарським судом строк не пред'явила вимог про стягнення спірних сум, а тому вони згідно із частиною четвертою статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вважаються погашеними.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Посилалась також на те, що свої фінансові вимоги не змогла заявити в процесі банкрутства ТОВ «Елавус ЛТД», оскільки ці вимоги були спірними.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала у ТОВ «Елавус ЛТД» на посаді інспектора по кадрам. Наказом товариства від 21 березня 2014 року № 25 була звільнена з роботи згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. У день звільнення остаточний розрахунок по зарплаті з нею не був проведений, внаслідок чого вона була вимушена звертатися до суду про стягнення належних їй сум.

Судовим наказом, виданим 26 березня 2014 року Орджонікідзевським районним судом міста Харкова, стягнуто із ТОВ «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_4 зарплату за період із серпня по листопад 2013 року у розмірі 8 096 грн 69 коп.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2015 року з ТОВ «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість по зарплаті в сумі 6 840 грн, грошову компенсацію за невикористану відпустку 25 днів у розмірі 2 677 грн 28 коп., відшкодування лікарняних за січень 2014 року у розмірі 2 248 грн 91 коп., середній заробіток за період затримки розрахунку з 24 березня 2014 року по 27 листопада 2014 року в сумі 18 526 грн 74 коп.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 червня 2015 року порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Елавус ЛТД».

Відповідно до ухвали господарського суду Харківської області від 23 жовтня 2015 року визнано кредиторські вимоги ОСОБА_4 до ТОВ «Елавус ЛТД» у розмірі 38 389 грн 62 коп. та включено їх до першої черги задоволення вимог кредиторів боржника.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 січня 2016 року провадження у справі про банкрутство ТОВ «Елавус ЛТД» припинено у зв'язку із задоволенням всіх кредиторських вимог, у тому числі й позивача.

Частиною четвертою статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до частини четвертої статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у випадку, передбаченому пунктом 7 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про припинення провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними документами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Підставою для звернення до суду з цим позовом послугувала та обставина, що заборгованість позивачу фактично була виплачена у повному обсязі лише 02 грудня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно застосувавши вищенаведені положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, з дотриманням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що у межах розгляду господарським судом справи про визнання відповідача банкрутом позивач не заявила у встановлений строк вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за нараховану, але невиплачену заробітну плату, отже, такі вимоги є погашеними.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року скасувати.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіВ. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило