Справа № 363/1264/15-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/651/18 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 26 06.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2018 року м. Київ

справа № 363/1264/15

провадження № 22ц/780/651/18

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В., Верланова С.М., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

сторони :

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року у складі судді Баличевої М.Б., повний текст складений 30.11.2017 року,

встановила:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України:

пункт 8) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується;

пункт 9) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року N 1401-VIII.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню (підпункт 9 пункт 161 розділу XV Перехідних положень Конституції України).

У даному випадку провадження у справі відкрито 09.04.2015 року, тобто розпочате до 30 вересня 2016 року.

Так, у березні 2015 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи тим, що 24 липня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №К2S4GK00260014, відповідно до умов якого останній було надано кредит в розмірі 11 840, 93 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % щомісячно на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50 % від суми наданого кредиту щомісячно із остаточною датою повернення 23 липня 2021 року. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань, станом на 10 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 8 603,74 доларів США, зокрема: 8 090, 37 доларів США - заборгованість за кредитом; 359, 73 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 121,32 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 32,32 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань. Тому Банк просив стягнути з ОСОБА_4 суму заборгованості в розмірі 8 603,74 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 869, 59 грн.

Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснили, що Банк надав розрахунок за період, коли між банком та відповідачкою не існувало цивільно-правових відносин, оскільки Банк неодноразово продавав своє право вимоги до відповідачки, а отже нарахування за період з 19.лютого 2017 року по 14 квітня 2016 року є безпідставними. Компанія «ЮМЛФ №1», якій Банк відступив право вимоги не є резидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, тому ця компанія не мала права здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, нараховувати проценти і комісії.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Банк подав апеляційну скаргу посилаючись на необґрунтованість рішення суду. Так зазначив, що 16 березня 2007 року нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу відступлення прав вимоги за кредитним договором стороною якого була ОСОБА_4, між Банком та Компанією «ЮМЛФ №1», а 14 квітня 2016 року було посвідчено договір купівлі-продажу відступлення прав вимоги від Компанії до Банку, однак заміна осіб в окремих зобов'язаннях відповідно до законодавства, через волевиявлення сторін є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу, тому висновок, що право вимоги не належало Банку в період з 2007 по квітень 2016 року є хибним. Якщо боржник, не був письмово повідомлений про зміну кредитора, новий кредитор несе ризики настання несприятливих наслідків для нього і у такому випадку виконання боржником свого обов'язку перед первісним кредитором є належним виконанням. Банк вважає, що зазначені у рішенні обставини не є такими, що звільняють ОСОБА_4 від обов'язку погасити кредит. Тому позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути судові витрати.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідачка зазначила, що доводи апелянта зводяться до того, що вона мала би сплачувати саме на користь банку, а не на користь ЮМЛФ, що на думку банку передбачено ст.517 ЦК України. Проте, ці доводи спростовуються самими матеріалами справи, оцінку яких судом надано в повному обсязі. До того ж позивач Банк у порушення вимог ст. 1071 ЦК України протягом 2007-2014 року незаконно списував кошти з її рахунку кошти на користь ЮМЛФ за відсутності будь-яких правочинів з приводу такого списання. При цьому новий кредитор незаконно нараховував відсотки за споживчим кредитом та комісії за надання фінансового інструменту, хоча ніякого інструменту не надавав. Крім того вона була обізнана про нового кредитора, тому посилання Банку про її необізнаність не відповідають дійсності. Згідно виписки з особового рахунку, який наданий Банком, вбачається що за період з 24 липня 2006 року по 10 березня 2015 року нею було сплачено 38 965, 96 доларів США, а отже заборгованість відсутня, тому просить залишити рішення суду без змін а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки заперечував проти скарги, посилався на її безпідставність.

Позивач належним чином повідомлявся про час розгляду справи, до суду не з'явився, його неявка відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 24.07.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № К2S4GK00260014, за яким Банк зобов'язався надати позичальнику кредит в загальній сумі 11 840,93 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % щомісячно на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50 % від суми наданого кредиту щомісячно із остаточною датою повернення 23.07.2021 року.

24.07.2006 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № К2S4GK00260014 від 24.07.2006 року - Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру, за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6

З виписки по особового рахунку, який був відкритий на ім'я ОСОБА_4 видно, що останньою за період з 24.07.2006 року по 10.03.2015 рік було погашено суму в розмірі 38 965, 96 доларів США, включаючи сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % щомісячно на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50 % від суми наданого кредиту щомісячно, залишком заборгованості по вказаному рахунку є 0 доларів США.

З інформаційної довідки № 60341125 від 31.05.2016 року з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна вбачається, що: 16.03.2007 року приватним нотаріусом посвідчений договір купівлі-продажу відступлення прав вимоги між ПАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», реєстровий номер 351,352, від 19.02.2007 року, за яким останньому було відступлено право вимоги до ОСОБА_6 по спірному кредитному договору; а 14.04.2016 року був посвідчений договір купівлі-продажу відступлення прав вимоги між ПАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» стосовно зобов'язань ОСОБА_6, кредитором за яким знову став ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції встановивши, що з 16.03.2007 року по 14.04.2016 року право вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором не належало ПАТ КБ «ПриватБанк» в силу його відступлення на користь третьої особи «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», то нарахування та отримання ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів за цей період є безпідставним, оскільки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою не існувало цивільно-правових відносин.

На обґрунтування такого висновку суд правильно керувався наступним.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; довірче управління фінансовими активами; діяльність з обміну валют; залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій та поручительств; переказ коштів; послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення; професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню; факторинг; адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах; інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходив із того, що Компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» не є резидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, тому не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме: нараховувати та стягувати проценти і комісії.

На підставі зібраних у справі доказів суд дійшов висновку про наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між відомостями, які містяться у виписці з особового рахунку для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту відповідачкою, яка була надана позивачем, та відомостями з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна, яка була надана представником відповідача.

Наведені у скарзі доводи про те, що зазначені у рішенні обставини не є такими, що звільняють ОСОБА_4 від обов'язку погасити кредит, не заслуговують на увагу, оскільки розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, колегія судів, -

постановила :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: І.В.Іванова

Судді:

С.М.Верланов

В.В.Гуль