Справа №751/8322/17
Провадження №2/751/55/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Цибенко І. В.

за участю секретаря Чвірової О.О.

позивача та його представника ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Друга чернігівська нотаріальна контора, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Максак Ірина Анатоліївна,

про визнання заповіту недійсним, -

Встановив:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла його рідна сестра ОСОБА_7, після якої залишилась спадщина - квартира за адресою АДРЕСА_1. Після смерті сестри він являється її спадкоємцем за законом. За життя померла склала заповіт, який був посвідчений нотаріально 09.03.2005 року. Про наявність заповіту сестра розповіла йому за життя і вказала, що вона його склала у найважчі для неї часи, вона не розуміла своїх дій і заповіла свою квартиру сторонній особі. Не маючи знань у правознавстві, вони порвали примірник заповіту, що був у ОСОБА_7 , вважаючи, що таким чином документ втратив чинність. Позивач вважає, що ОСОБА_7 вчинила правочин не розуміючи його правові наслідки, вважаючи, що відповідач буде допомагати, дбати та піклуватись про неї, а отже за своєю правовою природою заповіт сприймала як договір довічного утримання. Крім того, вказує, що ОСОБА_7 під час складення заповіту перебувала у пригніченому стані, неадекватно сприймала об'єктивні сторони життя, її психічний стан здоров»я був нестабільний. Вважаючи, що даний заповіт був складений під впливом помилки, а також волевиявлення заповідача не відповідало його волі, позивач просить суд визнати заповіт ОСОБА_7 складений 09.03.2005 року на користь ОСОБА_3, недійсним.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач зазначив, що після смерті чоловіка у 2004 році, ОСОБА_7 почала частіше відвідувати церкву, настоятелем якої є відповідач ОСОБА_8 У 2008 році він дізнався про те, що його сестра ОСОБА_7 склала заповіт в інтересах відповідача. При цьому вона висловлювала своє бажання про те, щоб майно після її смерті перейшло до племінниць ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Говорила про те, що ОСОБА_8 наполягає , щоб вона віддала йому заповіт. У березні 2017 року в присутності позивача ОСОБА_7 порвала заповіт.

Представник позивача в своїх поясненнях послався на підстави визнання заповіту недійсним, а саме ч. 1 ст. 225, ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 231, ч. 1 ст. 233 ЦК України. Проте, в порядку ст. 49 ЦПК України заяв про зміну підстав позову не подавав.

Відповідач заперечив проти позову та зазначив, що з покійною ОСОБА_7 він знайомий з 1988 року та перебував з нею у дуже дружніх стосунках майже родинних. Вона допомагала доглядати його дітей, часто була у них вдома. В церкві Казанської ікони Божої матері, настоятелем якої він є, ОСОБА_7 виконувала обов'язки по нагляду за свічними ящиками, церковною утвар'ю, збирала пожертви на храм. Коли в 2004 році помер її чоловік, то він дуже її підтримував та розділяв її горе. В 2005 році в знак гарних стосунків, запропонувала скласти на нього заповіт та відвести її до нотаріуса. Знаючи, що у ОСОБА_10 є рідний брат та племінники, пропонував спершу поговорити з ними з приводу прийнятого рішення щодо заповіту, проте вона просила, що б про це ніхто не знав. До кінця життя ОСОБА_7 була доброю, відкритою, адекватною жінкою і він ніяким чином не впливав на її волевиявлення щодо складення заповіту. Під час складання заповіту ОСОБА_7 за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, не виявляла таких індивідуально-психологічних та емоційних змін, які могли б суттєво вплинути на її поведінку та не помилялася щодо природи правочину.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 в судовому засіданні вказала, що являється племінницею позивача та покійної ОСОБА_7 Після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 була у великому розпачі, дуже молилась, читала багато релігійних книжок. Про наявність заповіту зробленого на користь відповідача вона знала 8-9 років. Проте, ОСОБА_7 скаржилась на ОСОБА_3 і хотіла змінити заповіт. Восени 2016 році просила її знайти час для оформлення квартири. Проте, оскільки вона доглядала за хворим батьком, так і не допомогла ОСОБА_7 у вчиненні дій щодо розпорядження квартирою. Вважає, що позов підлягає задоволенню.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що являється племінницею позивача та померлої ОСОБА_7 Остання була дуже близька із своїм братом ОСОБА_1, позивачем по справі. Особливо їх стосунки стали тіснішими після смерті чоловіка ОСОБА_10. Про існування заповіту вона знала з 2010 року. Проте, ОСОБА_7 виражала бажання змінити заповіт та передати майно своїй племінниці ОСОБА_4

Представник Другої Чернігівської державної нотаріальної контори та приватний нотаріус Максак І.А. в судове засідання не з»явились подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що проживає в с. Михайло-Коцюбинське по сусідству з позивачем. Вказав, що часто спілкувався з ОСОБА_7, яка приїздила до брата ОСОБА_1 В ході бесіди вона постійно згадувала свою племінницю ОСОБА_11 і говорила, що все буде їй.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні вказала, що в 2004 чи в 2005 році вона зустріла ОСОБА_13 і отця ОСОБА_1, відповідача по справі, у бухгалтерії ЖЕК. А через деякий час ОСОБА_13 повідомила про те, що склала заповіт на користь ОСОБА_3 ОСОБА_14 говорила, що зробила помилку, написавши заповіт на ім'я ОСОБА_3, а не на своїх рідних, а також повідомила, що порвала заповіт. Свідок зазначила, що ОСОБА_13 була психічно здоровою, неадекватної поведінки за нею не спостерігалось.

Свідок ОСОБА_15 показала, що вона жила по сусідству з ОСОБА_7. яка розповідала про зроблений нею заповіт на користь отця ОСОБА_3, але була розчарована тим, що не мала фізичної підтримки та догляду на який розраховувала. Про заповіт їй говорила в 2013 чи в 2014 році. Також ОСОБА_7 сказала їй, що порвала заповіт, оскільки його почав вимагати ОСОБА_8 За життя ОСОБА_7 не виявляла неадекватної поведінки та була психічно урівноваженою.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що являється чоловіком племінниці ОСОБА_7 ОСОБА_4 та знає ОСОБА_10 понад 30 років. Зі слів дружини знав про наявність заповіту який склала ОСОБА_7 Приблизно два роки назад коли він підвозив ОСОБА_7 в розмові вона повідомила, що хотіла б скасувати заповіт і залишите все своє майно племінниці ОСОБА_11.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні зазначив, що знав ОСОБА_7 з 1988 року як прихожанку церкви Казанської ікони Божої Матері і неодноразово надавав їй медичну допомогу як лікар. Підтвердив те, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були дуже близькі майже родинні стосунки. Про наявність заповіту він нічого не знає. До останнього дня ОСОБА_7 була в адекватному стані та у неї були відсутні ознаки психічного захворювання.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_7 була прихожанкою церкви Казанської ікони Божої Матері і у неї були дружні стосунки з настоятелем храму ОСОБА_8 ОСОБА_7 була доброю жінкою, неадекватної поведінки у неї не спостерігалось. До останнього дня збирала пожертвування. Про наявність заповіту та за яких умов він складався нічого не знає.

Заслухавши сторони, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 49 ЦПК України заяв про збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміну предмета або підстав позову позивачем не подавалось.

Розглядаючи позов в межах заявлених позивачем вимог, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до заповіту від 09.03.2005 року посвідченого нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори Оникієнко Г.А. зареєстровано в реєстрі № 2-980 ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила розпорядження: все майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 (а.с.31).

Із свідоцтва про народження ОСОБА_1 № НОМЕР_3 ( а.с. 7) та свідоцтва про народження ОСОБА_20 серії НОМЕР_4 (а.с 8) вбачається, що позивач ОСОБА_1 є братом померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7

Згідно з ч.1ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та 2ст.319 ЦК України).

Відповідно до положень ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Згідно з положеннями ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільної дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до положень ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

За життя ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с.4), не скасовувала та не змінювала заповіту від 09.03.2005, і після її смерті у ОСОБА_3 виникло право на прийняття спадщини.

Згідно зі ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, дія (волевиявлення) однієї сторони спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Згідно з положеннями ч.ч.1- 3,5 та 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч.2 ст.1257 ЦК України, які є спеціальними нормами, за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту ОСОБА_7, недійсним, ОСОБА_1, обґрунтовував свої позовні вимоги тими обставинами, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, а саме що ОСОБА_7 помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, не розуміла правової природи вчинюваного правочину, оскільки за своєю правовою природою заповіт нагадував договір довічного утримання. Крім того, позивач вказує на наявність пригніченого стану та неадекватного сприйняття дійсності ОСОБА_7 під час вчинення правочину.

За положеннями ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов»язань, які виникли з правочину, і не пов»язані з поведінкою іншою стороною правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

З огляду на зазначене, можливість оспорювання правочинів, вчинених внаслідок помилки, має відбуватися в умовах чіткого та однозначного тлумачення положень ст.229 ЦК України щодо видів помилок, що мають істотне значення, що дозволить забезпечити баланс інтересів у цивільному обороті.

Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року N 6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1ст. 225 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Дослідивши доводи позивача суд вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, що волевиявлення ОСОБА_7 при складанні нею 09.03.2005 заповіту не було вільним і не відповідало її волі, та про неправильне сприйняття нею правової природи вчинюваного нею правочину.

Маючи право на скасування заповіту посвідченого нотаріусом 09.03.2005, недійсність якого оспорює ОСОБА_1, заповідач за життя таким своїм правом не скористалась. Наявність будь - яких перешкод для ОСОБА_7 для скасування зазначеного заповіту не встановлено. Заповіт складено в 2005 році, про його існування більше 10 років знали позивач та треті особи по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при цьому ніяких юридично значущих дій щодо скасування чи зміни заповіту не було здійснено з боку ОСОБА_7 Посилання позивача на фізичне знищення примірника заповіту ОСОБА_7 не може свідчити про неправильне сприйняття нею природи правочину та помилку під час вчинення нею заповіту, а також про те, що заповідачка мала бажання скасувати заповіт.

Показаннями допитаних в суді свідків не встановлено, що саме на момент вчинення ОСОБА_7 оспорюваного заповіту вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, і що складання даного заповіту не відповідало її волі.

Поясненнями зазначених свідків не підтверджується факт формування волевиявлення ОСОБА_7 на складання оспорюваного заповіту під впливом помилки чи під час укладення правочину вона перебувала в стані який призвів до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її волевиявлення. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ОСОБА_7 під час укладення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Допитані свідки повідомили суду про те, що поведінка ОСОБА_7 була адекватною і розумною протягом її життя.

Оцінивши фактичні обставини справи та надані сторонами докази, правову норму, яка застосовується до спірних правовідносин, суд вважає, що в позові про визнання заповіту недійсним необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 13, 76-89, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2) про визнання заповіту недійсним -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 05.02.2018.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Новозаводський районний суд м. Чернігова.

Головуючий - суддя І. В. Цибенко