печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

за участю секретаря - Березовської К.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу №757/22202/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням грошової компенсації,-

за участю представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням грошової компенсації.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він та його донька є власниками 65/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту - Квартира). Також, за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.03.2015 позивач є власником 11/100 Квартири. В свою чергу, власником 24/100 Квартири є відповідач. Позивач зазначає, що відповідач не проживає у Квартирі, майно не утримує, не провидить поточний ремонт після пожежі, яка відбулась 21.06.2012. 14.05.2015 позивачем було передано відповідачу заяву, у якій він виявив намір придбати у відповідача належні їй 24/100 Квартири за 400 000,00 грн. На отриману від позивача заяву відповідач надала відповідь, відповідно до якої повідомила, що має намір користуватися своєю часткою Квартири після проведення ремонту. З урахуванням викладеного, позивач просить припинити право відповідача на частку у майні, яка складає 24/100, що перебуває у спільній частковій власності, зі стягненням відповідної грошової компенсації на користь відповідача, зважаючи на те, що частка відповідача є незначною, спільне користування Квартирою неможливе, та припинення права на частку у майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки, вона не користувалася та не користується Квартирою.

Ухвалою суду від 07.06.2016 зупинено провадження у даній справі до проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 02.08.2017 відновлено провадження у вказаній цивільній справі.

14.12.2017 представником позивача подано до суду клопотання про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 31.01.2018, занесеною до журналу судового засідання відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини та доводи, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 65/100 Квартири належить позивачу та ОСОБА_5 в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло. (а.с. 7)

Відповідач є власником 24/100 Квартири на підставі Договору дарування частини квартири від 06.09.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. (а.с. 60)

Відповідно до Довідки Форми №3 від 09.01.2015 у Квартирі зареєстровано позивача та ОСОБА_5, сусідами по Квартирі зазначено ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с. 18)

Обґрунтовуючи позов, позивач, посилаючись на неможливість спільного володіння і користування вказаною Квартирою, а також, що частка відповідача у спільному майні є незначною, остання має на праві власності інше житлове приміщення, що не призведе до завдання істотної шкоди її інтересам, просить припинити право власності відповідача на спірну частину Квартири.

Разом з тим, з такими позовними вимогами погодитись не можна, з огляду на наступне.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-яких з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» п. 49).

При встановленні обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові у справі №6-68цс14 від 02.07.2014, та встановлені судом обставини справи, зокрема: відповідачу на праві власності належить 24/100 частини Квартири, загальною площею 86,06 кв.м., що становить відповідно до загальної площі - 24,6 кв.м., тобто, належна відповідачу частка у майні становить майже третину, а тому не є незначною.

Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач не проживає у Квартирі, слід зазначити, що матеріали справи містять докази того, що відповідачем здійснюється у Квартирі ремонт після її пожежі та залиття. Водночас, як зазначено відповідачем, у разі необхідності Квартирою користується її чоловік та дитина.

Також, спростовуються матеріалами справи посилання позивача на те, що відповідач не утримує Квартиру, оскільки, в матеріалах справи містяться квитанції про сплату відповідачем коштів за надання житлово-комунальних послуг. (а.с. 44-45)

Водночас, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що спільне користування Квартирою неможливе, з огляду на те, що Квартира відповідно до технічного паспорта є комунальною, більше того, частка відповідача відокремлена в натурі у вигляді окремої кімнати площею 24,6 кв.м. (а.с. 11-12)

Отже, належних та достатніх доказів на підтвердження об'єктивної неможливості спільного володіння та користування сторонами належною їм Квартирою суду не надано і такі доводи не наведені у позові.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що припинення права власності на належну відповідачу частку у майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, у зв'язку з чим суд надходить до висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права особи на частку у спільному майні, а наведені вище обставини свідчать про те, що припинення права власності відповідача на належну їй частину спірного житла завдасть істотної шкоди її інтересам.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №11427/16-43 від 26.07.2017, ринкова вартість 24/100 частин Квартири, що складаються з однієї житлової кімнати площею 24,6 кв.м., загальною площею 32,05 кв.м., виходячи з розрахунку вартості одного квадратного метра всієї квартири, з округленням, станом на дату оцінки (19.07.2017) складає 1 209 150,00 грн. (а.с. 136-146)

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п. 42. Рішення ЄСПЛ в справі «Андрій Руденко проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Однак, при зверненні з позовом до суду, так і протягом усього розгляду справи позивачем не було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки Квартири, що належить відповідачу.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( ст. 77 ЦПК України).

Отже, з урахуванням принципів рівності прав співвласників та правового режиму спільної часткової власності, враховуючи інтереси всіх її учасників і заборону обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд вважає позовні вимоги такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

Оскільки, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору не відшкодовуються.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997, ст.ст.3, 16, 365 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 206, 223, 247, 263-265, 268, 273, ст.ст.352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням грошової компенсації - відмовити.

Повне рішення суду складено 12.02.2018.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва.

Відповідно до п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідний суд, а матеріали справи надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Печерського

районного суду м. Києва К.О. Москаленко