Справа № 158/1909/17
Провадження № 2/0158/14/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2018 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді - Корецької В.В.

при секретарі - Процик Л.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

представника третьої особи - Мацюк Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Сокиричівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно.

В квітні 2017 року їй стало відомо, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів відповідачу у справі - ОСОБА_3

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 обманним шляхом змусив ОСОБА_6 підписати заповіт, повідомивши останнього, що буде доглядати та утримувати ОСОБА_6, а тому в силу свого похилого віку та безпорадного стану (старече слабоумство) останній не розумів, який насправді документ підписує.

Разом з тим, зазначає, що спадкодавець ОСОБА_6 помилився щодо правової природи правочину, оскільки насправді хотів укласти договір довічного утримання.

Просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 04.08.2016 року, посвідчений Сокиричівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області №20 від 04.08.2016 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, кожен зокрема, вимоги позову підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні, кожен зокрема, позов не визнали. Суду пояснили, що заповідач ОСОБА_6 на час складання оспорюваного заповіту був психічно здоровий. Позивач не доглядала за своїм дядьком, заповіт померлий ОСОБА_6 склав на нього, оскільки відповідач його доглядав до смерті. Просили в задоволенні позову відмовити.

Представник Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області - Мацюк Є.М. в судовому засіданні щодо вирішення даного позову поклалась на розсуд суду, однак зазначила, що ОСОБА_6 при посвідчені заповіту усвідомлював значення своїх дій, оскільки повідомив її, що складає заповіт на ОСОБА_3 бо з ним так домовився, за що останній буде його доглядати. Крім того, зазначила, що ОСОБА_3 дійсно доглядав ОСОБА_6

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 04.08.2016 року ОСОБА_6 на випадок смерті склав заповіт, посвідчений секретарем Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області №20, відповідно до якого все належне йому майно заповів ОСОБА_3 (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про смерть (повторно) серії НОМЕР_1 від 17.08.2016 року виданого Ківерцівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 6).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст. 1254 ЦК України визначено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

З пояснень в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 (сусід заповідача) з'ясовано, що відповідач ОСОБА_3 досить часто приходив до заповідача ОСОБА_6 додому та помагав йому по господарстві. Також зазначив, що позивача ОСОБА_1 за весь час у будинку ОСОБА_6І бачив лише два рази. Крім того вказав, що перед смертю ОСОБА_6 не виявляв ознак психічного стану та чітко усвідомлював значення своїх дій та керував ними.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відмінно від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Разом з тим, заповіт є одностороннім правочином.

Судом також встановлено, що першочергово заповідач ОСОБА_6 02.06.2016 року склав заповіт посвідчений секретарем Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, згідно з яким все майно заповідалося ОСОБА_8, яка є племінницею відповідача ОСОБА_3

З пояснень свідка ОСОБА_8 вбачається, що вона час від часу доглядала ОСОБА_6 та передавала йому харчі. Позивача ОСОБА_1 в будинку заповідача ОСОБА_6 ні разу не бачила, лише в телефонному режимі остання їй погрожувала, оскільки першочергово заповіт був складений на неї. Після цих погроз вона звернулася до ОСОБА_6 та попросила скасувати даний заповіт, оскільки їй від нього нічого не потрібно, але вказала, що по можливості й надалі допомагатиме йому. Пізніше, після того як ОСОБА_6 зламав ногу вона приїжджала мити та переодягати останнього.

Допитана в судовому засіданні секретар Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_9, яка посвідчувала оспорюваний сторонами заповіт, пояснила суду, що при посвідченні вищевказаного заповіту ОСОБА_6 був при ясній свідомості, на запитання задані йому відповідав чітко та зазначив, що усе нажите своє майно хоче заповісти на ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що останній за ним доглядає. Разом з тим, зазначила що заповідач ОСОБА_6 не міг ходити, оскільки у нього була зламана нога, тому вона виходила до нього до автомобіля, де і останній підписав заповіт. Також вказала, що у автомобілі був лише заповідач та водій, ОСОБА_3 в автомобілі та поблизу не було.

Щодо твердження позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_6 помилився щодо правової природи правочину суд зазначає наступне.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно заповітів ОСОБА_6 складених на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_3 чітко зазначено, що ОСОБА_6 діє добровільно, перебуває при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміє значення своїх дій та їх правові наслідки, попередньо ознайомлений з приписами цивільного законодавства, а також зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України останньому роз'яснювався.

Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що 16.06.2016 року ОСОБА_6 уповноважив на представництво його інтересів у органах державної влади і місцевого самоврядування ОСОБА_8, видавши довіреність, завірену секретарем Сокиричівької сільської ради Ківерцівського району Волинської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тобто, в судовому засіданні не встановлено та не наведено належних доказів ні позивачем ОСОБА_1 ні її представником ОСОБА_2, що укладаючи заповіт, ОСОБА_6 вважав, що укладає договір довічного утримання, а тому помилявся щодо правових наслідків договору.

Крім того, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним позивач, як на підставу позову зазначає, що заповіт складений ОСОБА_6 на вкрай не вигідних для нього умовах, внаслідок впливу тяжких обставин.

Однак, дані підстави стосуються двосторонніх правочинів, та відповідно до чинного закону не можуть бути підставами для визнання заповіту недійсним.

Крім того, в ході розгляду справи стороною позивача не надано належних доказів, які б свідчили про наявність законних підстав для визнання заповіту недійсним.

Разом з тим, визнання заповіту недійсним з підстав укладення його за тяжких умов та на вкрай невигідних умовах, не передбачені законом.

Слід також зазначити, що згідно із вимогами цивільного процесуального закону, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Враховуючи зовнішні обставини складання заповіту, як то перебування заповідача в ясній свідомості протягом усього періоду до складання заповіту, відсутність жодних даних про можливу тимчасову недієздатність, а також те, що будь яких доказів того, що укладаючи заповіт ОСОБА_6 вважав що укладає договір довічного утримання суду надано не було, суд дійшов висновку про надуманість підстав щодо не усвідомлення заповідачем своїх дій під час складення заповіту, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Стороною позивача не надано жодного належного доказу про те, що волевиявлення заповідача не відповідало його внутрішній волі, правових підстав визнання заповіту недійсним, пов'язаних з порушенням умов дійсності правочину, передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 225 ЦК України судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 4, 10, 11, 203, 209, 215, 216, 1233-1236, 1248, 1257 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Сокиричівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду у Волинській області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька