Справа №486/435/16-ц 14.02.2018
Провадження №22-ц/784/96/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 486/435/16-ц
Провадження № 22-ц/784/96/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю:

відповідача- Сапогової Н.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 листопада 2017 року, постановлене під головуванням судді Франчук О.Д. в приміщенні суду об 11:30 год., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 27 вересня 2006 року уклали кредитний договір № NKUCGA00000362, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 14670,00 доларів США на термін до 26.09.2010 р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 09.02.2016 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 23227,69 доларів США, яка складається з : 3598,36 доларів США - заборгованість за кредитом; 7391,11 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 168 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 12070,22 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № NKUCGA00000362 від 27.09.2006 р. у розмірі 23227,69 доларів США, що за курсом 25,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.02.2016 року складає 600900,34 грн., а також судові витрати.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 листопада 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 288 643 грн. 75 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому вважає рішення таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

ПАТ КБ «ПриватБанк» також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні пені та стягнення основної суми заборгованості у національній валюті (гривні) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити. Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнала, просила залишити її без задоволення.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення).

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Постановляючи рішення, суд виходив з того, що згідно договору № NKUCGA00000362 від 27.09.2006 року відповідачка отримала кредит у розмірі 14670 доларів США на термін до 26.09.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Умови передбачені кредитним договором відповідачка не виконала, в результаті чого станом на 09.02.2016 року, виникла заборгованість в сумі 23 227,69 доларів США, яка складається з наступного: 3 598,36 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 391,11 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 168,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 12 070,22 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Розпорядженням Національного банку України про курси гривні до іноземної валюти, на 09.02.2016 року встановлено курс 25,87 грн. за 1 долар США.

Також суд виходив з того, що згідно умов зазначеного кредитного договору, сторони встановили, як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань щомісячними платежами. Кредит надавався Банком на термін до 26.09.2010 року, а відповідач зобов'язалась повернути позивачеві кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку встановлені кредитним договором.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 09.02.2016 року, сплата процентів та комісії вносилась ОСОБА_1 06.04.2010 року, а сума на погашення пені - 05.08.2011 року.

У зв'язку з порушенням відповідачем строків погашення заборгованості за кредитним договором позивач 23.06.2008 року та 10.01.2008 року надсилав відповідачу повідомлення з вимогою про виконання порушеного зобов'язання, а 07.10.2008 року та 15.10.2008 року звернувся до ОСОБА_1 з повідомленнями №823 та №64, в яких зазначив, що за умовами Кредитного договору, у випадку порушення позичальником умов повернення кредиту банк має право скорочувати строк користування кредитом, шляхом направлення позичальнику письмового повідомлення. У зв'язку з чим повідомив відповідача про скорочення строку користування кредитом за Кредитним договором № NKUCGA00000362 від 27.09.2006 року, до 15.10.2008 року та зобов'язав її перерахувати банку суму загальної заборгованості по кредиту, яка станом на 07.10.2008 року складала 8 690,59 доларів США.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 09.112016 року у справі № 6-2251цс16, яка за правилами ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування.

Крім того, судом було встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» (кредитодавець), звернувся до суду за захистом своїх прав 20.04.2016 року. При цьому строк дії Кредитного договору закінчився 26.09.2010 року. Останній платіж на рахунок Банку, був внесений позивачкою 05.08.2011 року. Вимога про дострокове повернення кредиту направлялась 07.10.2008 року та 15.10.2008 року. А тому відповідач вважала, що позивач пропустив встановлений трирічний строк загальної та річний строк спеціальної позовної давності. Проте, представник позивача, в судовому засіданні надав копію рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21.11.2014 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на житловий будинок, переданий в іпотеку та виселення з нього, у зв'язку з порушенням умов кредитного договору №NKUCGA00000362 від 27.09.2006 року.

Проаналізувавши дані обставини по справі, суд дійшов висновку, що оскільки позивач за кредитним договором № NKUCGA00000362 від 27.09.2006 року вже звертався до суду з позовом та 21.11.2014 року у справі було постановлено судове рішення, то тим самим перебіг позовної давності було перервано, і відповідно з 21.11.2014 року позовна давність почалась заново. Таким чином, суд вважав, що звернувшись 20.04.2016 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк», не пропустив строк загальної позовної даності. При цьому перебіг спеціальної позовної давності в один рік позивачем пропущено.

Також, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що відповідач не надала належних доказів повного погашення заборгованості за кредитним договором у 2010 році. В той час як рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21.11.2014 року ухваленого за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на житловий будинок переданий в іпотеку та виселення з нього було встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем. Вказане рішення відповідачем не оскаржувалось, набрало законної сили і є обов'язковим для суду у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України. Тому суд критично оцінив твердження відповідача, щодо повної сплати боргу за спірним кредитним договором ще у 2010 році.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором в сумі 11 157.47 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 3 598.36 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 7 391.11 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 168.00 доларів США. 11 157.47 доларів США, відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.02.2016 року за курсом 25.87 грн. за 1 дол. США, складає 288 643.75 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені було відмовлено.

Однак, приймаючи рішення, суд не в повній мірі врахував, що відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А згідно із частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Пред'явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-1763цс16.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки ( житловий будинок переданий в іпотеку) та виселення з нього. За результатами розгляду даної справи Арбузинським районним судом Миколаївської області було винесено рішення від 21 листопада 2014 року про звернення в рахунок погашення заборгованості у розмірі 15682,68 доларів США, що еквівалентно 183016,88 грн., станом на 23 липня 2014р., стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з господарськими спорудами № 64, розташований по вул. 50 років ВЛКСМ в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області, шляхом продажу даного предмету іпотеки банком з укладенням від свого імені договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Виконання даного рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки було відстрочено. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.

Таким чином предметом спору в зазначеній справі було звернення стягнення на іпотечне майно, натомість у справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд даним обставинам належної правової оцінки не дав і помилково дійшов висновку, що звернення в 2014р. позивача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення є підставою для переривання строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту - 26 вересня 2010 року.

Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 2.3.3). Сторони передбачили, що у разі порушення зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору, банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату(пункт 2.3.3).

Матеріали справи свідчать про те, що 07.10.2008 року та 15.10.2008 року банком на адресу відповідача були направлені листи з повідомленням про те, що строк користування кредитом скорочений до 15.10.2008р. 10 жовтня 2008р. банком була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, в якому банк вимагав у 30-денний строк з моменту отримання цього повідомлення погасити загальну суму заборгованості на дату погашення (а.с.103). Дане повідомлення, як зазначила відповідач в суді апеляційної інстанції, було отримане нею 15.10.2008р., про що вона зробила відмітку на повідомленні.

Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов'язання.

Право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором виникло в кредитора у зв'язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з зазначеним вище виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред'явити позов про стягнення заборгованості протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі). Однак, позивач з таким позовом до суду в межах трирічного строку не звернувся.

Про необхідність саме такого застосування положень ст.261 ЦК України та ст.1050 ЦК України у їх сукупності йде мова в правому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 05.07.2017 року у справі № 6-3116цс16.

З матеріалів справи вбачається також те, що останній платіж на рахунок Банку, був внесений відповідачем 05.08.2011 року, що встановлено рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2014 року.

До суду з даним позовом за захистом своїх прав ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 20.04.2016 року, тобто з пропуском 3-річного строку позовної давності і з дати останнього платежу.

Відповідачка під час розгляду справи в суді першої інстанції зверталася до суду з заявою про застосування строку позовної давності ( а.с.87, 167).

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк», суд дійшов помилкового висновку про те, що банк не пропустив строку позовної давності, оскільки внаслідок звернення його до суду з позовом про звернення стягнення на майно позовна давність перервалась. Тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності.

При цьому колегія суддів також враховує положення ст. 266 ЦК України, згідно якої зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У урахуванням викладеного, апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій позивач просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні пені та стягненні основної суми заборгованості за кредитним договором у національній валюті та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про стягнення заборгованості у повному обсязі, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Не погоджується апеляційний суд також з доводами апеляційної скарги відповідача про те, що вона ще в 2010р. повністю погасила кредит, так як нею не були надані належні та допустимі докази на підтвердження цього. Як зазначив позивач в відзиві на апеляційну скаргу відповідача надані до апеляційного суду виписки за рахунком є роздруківкою електронної форми платіжного документу. Такі докази згідно ст. 40 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є допустимими доказами, так як дана норма права передбачає, що розрахунковий банк платіжної системи зобов'язаний надавати судам послуги для визначення достовірності інформації, яка міститься в електронних документах, що обробляються платіжною системою, а суди не можуть відмовляти у прийнятті як доказу електронного документа та вимагати надання паперового документа. Надання копій касових документів на даний час є неможливим, оскільки відповідно до п. 303 Переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою правління НБУ №601 від 08.12.2004р., касові документи та позабалансові ордери з додатком за емісійно-касовими операціями, а також за операціями з банківськими металами, пластиковими картками, дорогоцінними металами ( у виробах та брухті) та дорогоцінним камінням зберігаються протягом 5 років. Проте наявність заборгованості за кредитним договором станом на 23 липня 2014 року підтверджується рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2014 року, яке набрало законної сили.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України (діючої редакції) також передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ці обставини можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. ОСОБА_1 брала участь у розгляді справи, за результатами розгляду якої Арбузинський районний суд Миколаївської області постановив рішення від 21 листопада 2014 року. Дане рішення вона в установленому законом порядку не оскаржила до теперішнього часу.

З урахуванням викладеного, у даній справі не підлягають доказуванню обставини, встановлені під час розгляду іншої справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки ( житловий будинок переданий в іпотеку) та виселення з нього, а саме про наявність заборгованості за кредитним договором станом на 23 липня 2014 року, що спростовує ствердження відповідача про погашення нею заборгованості ще в 2010р.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог слід відмовити, то витрати позивача на сплату судового збору не підлягають компенсації за рахунок відповідача, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею за подачу апеляційної скарги у сумі 9914,86 грн.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 листопада 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за кредитним договором № NKUCGA00000362 від 27.09.2006 р. у розмірі 23227,69 доларів США, що еквівалентно 600900,34 грн. відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9914 грн. 86 коп.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 16 лютого 2018 р.