Провадження № 22-ц/773/136/18 Категорія: 59 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів набутих та збережених без достатньої правової підстави,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, яка подана від його імені представником ОСОБА_2, на рішення Луцького міськрайонного суду від 09 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 07.11.2014 року будучи введеним в оману, він за наполяганням невідомої особи з тим, щоб запобігти негативних наслідків для сина, який нібито (як повідомила ця невідома особа) вчинив ДТП, перерахував грошові кошти в сумі 20 447,25 грн. на картковий рахунок відкритий у публічному акціонерному товаристві комерційному банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» НОМЕР_1, належний відповідачу ОСОБА_3

Вказує на те, що 07.11.2014 року він звернувся із заявою до поліції і за фактами викладеними в його заяві Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області було відкрито кримінальне провадження №0002785 від 08.11.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в якому його було визнано потерпілим.

Однак, до теперішнього часу повернути грошові кошти, безпідставно набуті ОСОБА_3, шляхом перерахування на його на картковий рахунок, не є можливим.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд: визнати грошові кошти, які зберігаються на картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», належному відповідачу ОСОБА_3, перераховані 07.11.2014 року безпідставно набутими та такими, що підлягають поверненню; стягнути на його користь з карткового рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», який належить відповідачу, грошові кошти в сумі 20 447,25 грн. та судові витрати по справі.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнив позовні вимоги та просив суд зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» списати з карткового рахунку НОМЕР_1, належного відповідачу ОСОБА_3, на його користь грошові кошти в розмірі 20 447,25 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.11.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій від імені позивача ОСОБА_1 апеляційній скарзі його представник ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять даних щодо ухвалення вироку суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони певною особою, а підстав для звільнення від доказування цих обставин відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року за обставинами справи судом не встановлено.

Однак, до таких висновків місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2014 року ОСОБА_1 здійснив грошовий переказ в сумі 20 447,25 грн. на картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1, що доводиться наявною у позивача квитанцією відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» на переказ готівки, копія якої додана до позовної заяви (а.с.15). Зазначений банківський рахунок належить відповідачу ОСОБА_3, що підтверджується ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.08.2016 року, копією паспорта відповідача, анкетою про відкриття банківського рахунка та випискою по банківському рахунку (а.с.11-14).

Цього ж дня позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до поліції і за фактами викладеними в його заяві Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області було відкрито кримінальне провадження №0002785 від 08.11.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в якому позивача було визнано потерпілим (а.с.6-10).

Позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовував тим, що перераховані відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у вказаному розмірі є такими, що набуті та збережені останнім без достатньої правової підстави, а тому він зобов'язаний йому їх повернути.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_1 продемонстрував суду оригінал квитанції відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» на переказ готівки, що підтверджує ту обставину, що саме ним здійснювалась транзакція на переказ згаданої суми грошових коштів на банківський рахунок відповідача ОСОБА_3

Прізвище відповідача ОСОБА_3 зазначено у цій квитанції за номером картки ПАТ КБ «ПриватБанк», продиктованої позивачу по телефону за вказівкою невстановленої слідством особи.

З наданої представником ПАТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку НОМЕР_1, який належить відповідачу ОСОБА_3 вбачається, що ним згадані грошові кошти були використані і станом на 26.12.2014 року баланс його рахунку становив 10,69 грн.

Статтею 60 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційним судом на підставі наявних у справі доказів встановлено, що перераховані позивачем за вказівкою невстановленої слідством особи грошових коштів на картковий рахунок відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1, який належить відповідачу ОСОБА_3, набуті останнім без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), оскільки на той час у позивача перед відповідачем не існувало будь-яких договірних, недоговірних чи таких, що виникли з рішення суду або ж з інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зобов'язань.

За відсутності коштів на рахунку відповідача застосування в цій ситуації такого способу захисту (відповідно до викладеної в клопотанні (а.с.48) вимоги), як зобов'язання банку списати такі кошти на користь позивача, буде неефективним, оскільки таке рішення суду фактично не буде виконане. З огляду на такі обставини, колегія суддів приходить до висновку, що пред'явлений ОСОБА_4 позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 20 447,25 грн., як про це позивач просив у первісній позовній заяві.

Вимога про визнання зазначених коштів безпідставно набутими та такими, що підлягають поверненню позивачу, є зайвою, оскільки не є самостійним способом захисту, а слугує обставиною, яка підлягає доказуванню в розглядуваному позові, предмет якого зводиться до стягнення з відповідача в користь позивача безпідставно набутого майна (в даному випадку грошових коштів).

Відсутність вироку суду, який би встановлював вину відповідача у незаконному заволодінні грошовими коштами позивача, на що послався суд першої інстанції як на підставу відмови в задоволенні позову, не позбавляє позивача доводити, а суд встановити такий факт за допомогою інших доказів, наявних в розглядуваній справі.

У відповідності до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 344 грн.

Оскільки оскаржуване в даній справі рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені в ньому висновки не відповідають обставинам справи, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення зазначеного позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, яка подана від його імені представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 09 листопада 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 20 447 (двадцять тисяч чотириста сорок сім) грн. 25 коп., набутих без достатньої правової підстави.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 344 (одна тисяча триста сорок чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: