Провадження № 22ц/790/420/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Кружиліної О.А., Хорошевського О.М.

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 червня 2017 року у справі № 619/22/16-ц (суддя Кононихіна Н.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом і речами та вселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 зареєстрована в домоволодінні АДРЕСА_1 яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 19 лютого 2002 року посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., реєстровий №1-433.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2009 року за ОСОБА_2 визнано право власності на побудований двоповерховий будинок за цією ж адресою.

Відповідач ОСОБА_1, є колишнім чоловіком позивача. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 листопада 2015 року їх шлюб розірвано, та відповідач у цьому будинку не зареєстрований.

Донедавна позивач проживала у спірному будинку за адресою АДРЕСА_1 та дозволила проживати у вказаному будинку відповідачу як члену своєї родини.

Після сварки із відповідачем, він вигнав позивача із власного будинку, без речей, грошей тощо.

Крім того, після цієї сварки відповідач змінив замки на дверях, до домоволодіння позивача не допускає. Такими діями відповідача порушено право власності позивача на спірний будинок.

Наразі відповідач чинить всілякі перешкоди, аби мешкання позивача в будинку у домоволодінні АДРЕСА_1 Харківської області було неможливим. В добровільному порядку надати їй можливість проживати і взагалі надати доступ до місця її постійного мешкання відмовляється. Виселитись з будинку відповідач також категорично відмовляється.

Позивач прохає усунути перешкоди у користуванні її власністю - домоволодінням АДРЕСА_1 - шляхом зобов'язання ОСОБА_1 допустити ОСОБА_2 до користування жилим приміщенням та особистими речами, не чинити подальші перешкоди у проживанні та вселити ОСОБА_2 у домоволодінням АДРЕСА_1

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди для ОСОБА_2 у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом допущення ОСОБА_2 до користування даним жилим приміщенням та вселення ОСОБА_2 у домоволодінням АДРЕСА_1 У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що відповідач не чинить перешкоди у користуванні житлом. Позивач перейшла проживати до іншого будинку, який належить їй на праві власності. Вважає, що судом першої інстанції порушені порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_2 зареєстрована в домоволодінні АДРЕСА_1 яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 19 лютого 2002 р. посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., реєстровий №1-433.

Рішенням виконкому Дергачівської міської ради № 114/2 від 10 жовтня 2006 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво нового двоповерхового житлового будинку Потаповому проекту «Густав 161», на будівництво господарських будівель та споруд.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 квітня 2009 року за ОСОБА_2 визнано право власності на побудований двоповерховий будинок за цією ж адресою.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 1997 року.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 листопада 2015 року шлюб розірвано.

До 20 серпня 2015 року позивач проживала у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 та вселила у житловий будинок відповідача як члена своєї родин.

Відповідач у будинку № 13 по пров. Лозівському у м. Дергачі не зареєстрований, що підтверджується матеріалами з домової книги домоволодіння (а.с.16).

Відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком, в добровільному порядку надати їй можливість проживати і взагалі надати доступ до місця її постійного мешкання відмовляється. З цього приводу позивач зверталася із заявами до Дергачівського РВ ГУМВС України в Харківській області, на що була отримана відповідь №77/18620 від 22 жовтня 2015 року щодо вжиття заходів адміністративного реагування та рекомендовано звернутися до суду.

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2015 року встановлено, що 10 вересня 2015 року ОСОБА_1 замінив замки в будинку за місцем мешкання, чим вчинив насилля в родині, позбавив дружину житла та вільно користуватись майном. Факт обмеження ОСОБА_1 у доступі до будинку не заперечував. Вина ОСОБА_1 у скоєні вищезазначеного правопорушення доведена в повному обсязі та підтверджується зібраними і перевіреними в справі доказами. ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 22 КУпАП було звільнено від адміністративної відповідальності та оголошено усне зауваження.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що після оголошення ОСОБА_1 зауваження, останній не чинить позивачці перешкоди у користуванні житлом, надав ключі від домоволодіння.

З акту депутата Дергачівської міської ради встановлено, що позивач проживає АДРЕСА_1 без реєстрації з 21 серпня 2015 року.

З довідки КПТІ «Інвенрос» № 8269 від 24 березня 2016 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в цілому за ОСОБА_4

Під час розгляду справи № 619/22/16-ц в провадженні Дергачівського районного суду Харківської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розподіл спільного майна подружжя та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлових будинків з надвірними будівлями в порядку спільної власності подружжя. Позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на весь житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою Дергачівського районного суду м. Харкова від 30 березня 2016 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення до розгляду іншої цивільної справи № 619/5104/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 30 березня 2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості, оскільки ОСОБА_1 чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком, позивач має право на користування цим житлом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним і обґрунтованим.

Згідно ст. ст. 11, 16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У силу ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Право особи на звернення до суду за захистом, передбачено ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач був зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Положеннями статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно норм, зазначених у главі 29 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а саме ч.1 ст. 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Положеннями ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Наявність спору між сторонами, який полягає у перешкоджанні відповідачем у користуванні та володінні спірним будинком підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а тому вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні спірним житлом, вимога про її вселення відповідають положенням закону, а порушене право користування житловим приміщенням - відновленню.

Посилання ОСОБА_1 щодо припинення шлюбних відносин та наявність у позивача іншого житла, висновків суду не спростовують. Саме по собі припинення сімейних відносин не позбавляє позивача права користування даним приміщенням, оскільки воно є зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем її проживання. Належних та допустимих доказів підтверджуючих наявність у позивача іншого постійного житла, яке належить їй на праві власності, суду надано не було. Наявність між сторонами спору щодо поділу спільного майна подружжя не є підставою для здійснення перешкод у користуванні власнику зареєстрованим за ним нерухомим майном та відповідно підставою для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи у суді першої інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить. Порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справі під час апеляційного розгляду встановлено не було.

За таких обставин, суд правильно встановив обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача щодо користування спірним житловим будинком.

Керуючись ст.ст. 367, 368, , 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Повний текст судового рішення буде складено 05 лютого 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий -

Судді:

Повний текст судовго рішення складенго 06 лютого 2018 року.