Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 359/12055/15-ц

провадження № 61-39 св 17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Журавського В.В. від 30 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Сержанюка А.С., Коцюрби О.П., Олійника В.І. від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 2009 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір про надання позики, за яким він передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 800 467 грн 50 коп., що еквівалентно 105 тис. доларів США. За цим договором ОСОБА_5 зобов'язався до 31 грудня 2012 року повернути всю позику у гривнях, виходячи з середнього готівкового курсу продажу долара США в банках міста Києва, встановленого станом на 14 год. 00 хв. київського часу відповідного календарного дня, в якому здійснюється повернення суми (частини суми) позики. В обумовлений договором строк ОСОБА_5 не повернув грошові кошти.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 490 000 грн, суму інфляційного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 2 596 974 грн 23 коп. та 3% річних у розмірі 312 103 грн, а всього у розмірі 5 399 077 грн 23 коп.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 5 399 077 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 повністю обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у строк, визначений договором про надання позики, а саме: 31 грудня 2012 року ОСОБА_5 не повернув позивачеві грошові кошти у розмірі 800 467 грн 50 коп., що еквівалентно 105 тис. доларів США. При цьому при визначенні суми заборгованості у гривнях до розрахунку взято середній готівковий курс продажу долара США в банках міста Києва станом на день звернення до суду з даним позовом, тобто 24 грудня 2015 року, що складає 2 490 тис. грн (105 тис. доларів США х 24 грн 90 коп. за 1 долар США). Разом з тим, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача слід стягнути також інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми. Посилання відповідача на те, що він не підписував договір про надання позики від 18 травня 2009 року, суд першої інстанції визнав безпідставним, оскільки відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи підписи в оригіналі вказаного договору під написом «позичальник» виконано самим ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2017 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 2 490 тис. грн, 3% річних - 312 102 грн 74 коп., а всього на загальну суму 2 802 102 грн 74 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заявлені позовні вимоги мають бути задоволені на суму 2 490 тис. грн., як зазначив позивач, а також частково задоволені і його вимоги щодо стягнення 3% річних від простроченої суми у відповідності до положень статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми боргу із врахуванням індексу інфляції слід відмовити, оскільки норми частини другої статті 625 ЦК України поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року в частині стягнення з відповідача 3% річних і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення 3% річних є незаконними і необґрунтованими. Судом першої інстанції в порушення положень статті 31 ЦПК України було прийнято до розгляду від позивача заяву про зміну предмету позову після початку слухання справи по суті, а суд апеляційної інстанції, не зважаючи на посилання в апеляційній скарзі не дослідив та не надав даній обставині належної правової оцінки. До первісно заявлених вимог представником позивача додатково подано вимогу про стягнення 3% річних та інфляційні втрати, тому вказана заява є не збільшенням позовних вимог, а зміною предмета позову, у зв'язку з чим такі вимоги не можуть вирішуватися в межах даної справи. Крім того, ОСОБА_5 у касаційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано строк позовної давності щодо стягнення 3% річних, що є порушенням частини четвертої статті 267 ЦК України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 травня 2009 року сторони уклали між собою договір про надання позики, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у власність грошові кошти в сумі 800 467 грн 50 коп., що еквівалентно 105 тис. доларів США, а ОСОБА_5 зобов'язався повернути всю позику до 31 грудня 2012 року у гривнях, виходячи з середнього готівкового курсу продажу долара США в банках міста Києва, встановленого станом на 14 год. 00 хв. київського часу відповідного календарного дня, в якому здійснюється повернення суми (частини суми) позики (джерело інформації про середній курс продажу долара США в банках міста Києва: Інтернет-сайт - http://tables.finance.ua/ru/currency/avgcash).

Проте взятих на себе зобов'язань за договором ОСОБА_5 не виконав, у зв'язку із чим ОСОБА_4 у грудні 2015 року звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив та доповнив 6 березня 2017 року.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав докази про середній готівковий курс продажу долара США в банках міста Києва на день звернення до суду - 24 грн 90 коп. за 1 долар США.

Будь-яких доказів на спростування середнього готівкового курсу продажу долара США в банках міста Києва у ході розгляду справи по суті відповідачем не надано.

Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу за договором про надання позики у розмірі 2 490 тис. грн, а також 3% річних від простроченої суми, що підтверджується матеріалами справи.

Наведені у касаційній скарзі відповідача доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв'язку з прийняттям до розгляду заяви представника позивача про уточнення позовних вимог після початку слухання справи по суті є необґрунтованими, оскільки у відповідності до частини другої статті 31 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 256 та частини першої статті 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до вимог частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки позовні вимоги пред'явленні в межах такого строку, оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з 31 грудня 2012 року, а позов подано до суду 18 грудня 2015 року, що підтверджується відтиском штемпеля на поштовому конверті, в якому позовна заява надійшла до суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 2 490 тис. грн та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми боргу із врахуванням індексу інфляції не оскаржується, а отже судом касаційної інстанції не переглядається.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик