Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/1550/17
Номер провадження2/711/3/18
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України в особі УМВС України в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, третя особа Черкаська місцева прокуратура,
представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник Державної казначейської служби України ОСОБА_4, прокурор Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_5,
В обґрунтування позову зазначено, що в період часу з 11.01.2005р. до 30.03.2009р. позивач утримувався під вартою як підозрюваний (обвинувачений) у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України по кримінальній справі №24-7152. Судовий розгляд кримінальної справи за обвинуваченням позивача закінчився 26.02.2014р. закриттям провадження по справі через відмову прокурора від державного обвинувачення та прийняття її судом. Відмова прокурора від обвинувачення обумовлена тим, що під час досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів, достатніх для підтвердження вини підсудних (в тому числі позивач) у вчиненні інкримінованих їм злочинів, а дані судового слідства не підтверджують предявленого підсудним обвинувачення. Тож в період часу з 11.01.2005р. до 26.02.2014р. за позивачем здійснювалось необґрунтоване кримінальне переслідування, внаслідок якого до нього застосовувалось незаконне попереднє увязнення в протягом періоду з 11.01.2005р. до 30.03.2009р.. При цьому позивач зазначає, що під час попереднього увязнення до нього застосовувались тортури і катування задля отримання визнавальних свідчень у вчиненні злочину, до якого він не причетний. Внаслідок такого впливу він був доведений до нервово-психологічного стресу і вдався до суіцидальних заходів ковтав черенок від столової ложки, різав вени, голодував т.і.. Весь час перебування під вартою на заяви та скарги позивача про застосування до нього незаконних методів фізичного впливу ніхто не реагував. Така ситуація і поводження з позивачем з боку працівників правоохоронних органів завдавали йому фізичних та моральних страждань, а перебування під вартою позбавило можливості забезпечувати свої матеріальні потреби, що обумовлює необхідність компенсувати завдану йому моральну та матеріальну шкоду.
ГУМВС України в Київській області заперечило проти позовних вимог та у своїх запереченнях зазначило, що обставини застосування до позивача тортур чи катувань є недостовірними та не підтверджуються ніякими доказами. Відсутні і докази на підтвердження причинного звязку між перебуванням позивача під вартою та виникненням в нього травм, розладів та погіршення здоров'я, а відтак відсутні підстави для відшкодування шкоди. Також зазначено, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Державна казначейська служба України також заперечила проти позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що цей державний орган та його структурні підрозділи є неналежними відповідачами, оскільки не несуть відповідальності за дії інших державних органів. До того ж зазначено, що розмір відшкодування шкоди необґрунтовано завищений. Тож ДКСУ просило відмовити у позові в повному обсязі.
ГУ ДКСУ в м. Києві також надало суду заперечення, в яких просило відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначено, що ГУ ДКСУ в м. Києві не є учасником спірних правовідносин і не є відповідним державним органом, який здійснює казначейське обслуговування ГУ МВС в Київській області, а відтак не може нести відповідальність за дії працівників міліції. Зауважило, що безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівників правоохоронних органів здійснюється ДКСУ, яка є окремою юридичною особою.
В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов повністю, оскільки лише у такий спосіб можливо принаймні частково компенсувати завдану позивачу шкоду. Позивач додатково пояснив, що під час його затримання працівники міліції безпідставно застосовували вогнепальну зброю, били його і вдягали йому пакет на голову. Після затримання рідним нічого не повідомили. На його скарги працівники швидкої допомоги не надавали йому належної медичної допомоги. Перебування під вартою стало причиною непорозумінь з дружиною, внаслідок чого сім'я розпалася і вона залишила його. Відчуття фізичного болю та особистих хвилювань від принизливого і ганебного ставлення до своєї особи, втрата стосунків з дружиною та відсутність реальних засобів впливу на таку ситуацію, спричинили психо-невротичні розлади, що завдало значних душевних страждань. Вважає, що заявлені ним вимоги є обєктивним, справедливим і співрозмірним заходом компенсації завданої йому шкоди, враховуючи, що на теперішній час мінімальна заробітна плата складає 3200грн/місяць.
Представник ДКСУ заперечила проти позову, мотивуючу свою позицію тим, що казначейство є неналежним відповідачем по справі. Зауважила, що для обчислення розміру відшкодування шкоди необхідно застосовувати показник мінімальної заробітної плати на рівні 1600грн/місяць.
Прокурор частково заперечив проти позовних вимог та пояснив, що враховуючи результати закінчення розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1, то він беззаперечно має право на відшкодування шкоди, завданої неправомірним застосуванням заходів процесуального примусу до нього, що передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Натомість така шкода має компенсуватись шляхом виплати мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом, що в даному випадку складає 110 місяців. Зауважив, що станом на момент розгляду справи розмір прожиткового мінімуму для працездатних громадян складає 1762грн на місяць, а тому розмір компенсації має складати 193820грн.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, а також пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
10.12.2014р. року в Київській області Фастівському районі в селі Веприк здійснено незаконне заволодіння автотранспортом «Мітцубісі Паджеро», який належав гр. ОСОБА_9 на праві власності. За даним фактом було розпочато кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, розслідування якої здійснювалось Фастівським РВ ГУМВС в Київській області.
11.01.2005р. о 13год 30хв в м. Бориспіль Київської області позивач був затриманий працівниками Бориспільського РВ ГУМВС в Київській області. Підставою затримання стало невиконання позивачем вимог представників міліції щодо предявлення документів для встановлення його особи та непокора законним вимогам працівникам міліції. Внаслідок цього в цей же день був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП, який направлений для розгляду до суду. Зазначені обставини підтверджуються копіями відповідних протоколів про затримання /т.1 а.с.240/ та про адміністративне правопорушення /т.1 а.с.237-238/, а також постановою начальника Бориспільського РВ від 11.01.2005р. /т.1 а.с.239/.
За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення постановою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2015р. до позивача застосовано стягнення у вигляді 15 діб арешту /т.1 а.с.247/.
15.01.2005р., перебуваючи в ІТТ Бориспільського РВ ГУМВС в Київській області, ОСОБА_10 під час сніданку проковтнув держак від зламаної ложки розміром 11 см. В цей же день його було оглянуто лікарем, внаслідок чого не виявлено ознак, які б свідчили про погіршення стану здоров'я. На наступний день о 10год 00хв позивача повторно було оглянуто лікарем і встановлено необхідність госпіталізації, що підтверджується випискою з журналу відвідувачів ІТТ /а.с.56/.
16.01.2005р. позивач був доставлений до Бориспільської центральної лікарні де рентген підтвердив про знаходження чужорідного тіла в його шлунку /т.1 а.с.250-252, т.2 а.с.57/ і йому було рекомендовано зробити операцію. З лікарні він повідомив родичам, де він знаходиться і що з ним (на протязі цього терміну родичі не знали, що він був затриманий). Незабаром до нього в лікарню приїхала його мати і дружина. Від хірургічного видалення ложки ОСОБА_1 відмовився, а вже 16.01.2005р. зазначений предмет вийшов з організму природним способом, внаслідок чого 17.01.2005р. позивача було виписано з лікарні.
17.01.2005р. позивача виписали із Бориспільської центральної лікарні та перевезли в ITT Бориспільського РВ, де він був затриманий працівниками Фастівського РВ в Київській області за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, в рамках кримінальної справи №24-7152, і о 22год був поміщений в ITT при райвідділі.
20.01.2005р. постановою судді Фастівського міськрайсуду Київської області було продовжено строк тримання під вартою позивача, як підозрюваного по кримінальній справі №24-7152, до десяти діб, тобто до 27.01.2005р. /т.1 а.с.204/.
27.01.2005р. постановою судді Фастівського міськрайсуду Київської області було обрано запобіжний захід до ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою /т.1 а.с.205/.
14.03.2005р. строк тримання під вартою позивача продовжений до 17.05.2005р., що підтверджується відповідною постановою судді /т.1 а.с.211/.
16.04.2005р. кримінальна справа №24-7152 з обвинувальним висновком була направлена до Фастівського міськрайонного суду для розгляду по суті.
28.04.2005р. Фастівський міськрайонний суд Київської області направив дану кримінальну справу на додаткове розслідування, через порушення слідчим прав обвинувачених на ознайомлення з матеріалами справи.
Повторно кримінальна справа №24-7152 надійшла до Фастівського міськрайонного суду Київської області 30.08.2005р. для розгляду по суті.
Дана кримінальна справа розглядалася у Фастівському міськрайонному суді Київської області до 04.09.2006р. і у звязку із задоволенням заяви обвинувачених про відвід колегії суду та неможливістю сформувати іншу колегію суддів справу було передано до Васильківського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті.
З 25.10.2006р. по 26.02.2014р. справа розглядалася у Васильківському міськрайонному суді Київської обл. різними колегіями суддів.
26.02.2014р. під час судового засідання прокурор, який брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції виніс постанову про відмову від обвинувачення в суді, в якій зазначив, що кримінальна справа слухається з 2005 року та до цього часу не знайшла свого законного вирішення, під час досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів, достатніх для підтвердження вини підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, дані судового слідства не підтверджують предявленого підсудним обвинувачення, з метою недопущення порушення прав людини та з урахуванням вимоги ст.62 Конституції України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, вважаю необхідним відмовитися від державного обвинувачення у вказаній кримінальній справі.
Колегія суддів Васильківського міськрайонного суду Київської області 26.02.2014 року на підставі постанови прокурора про відмову від обвинувачення в суді винесла ухвалу, якою прийняла відмову прокурора від державного обвинувачення у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.3 ст.289 КК України та закрила кримінальну справу.
Зазначені обставини руху та розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 підтверджуються відповідними судовими рішеннями по цій справі /т.1 а.с.8-10, т.2 а.с.2, 3/.
За твердженням позивача під час тримання його під вартою до нього застосовувались тортури та катування, фізичний та психологічний тиск, що завдало нестерпного фізичного болю, фізичних та моральних страждань. Під час перебування під вартою позивач здійснив проковтування держака від ложки, різав собі вени на руках, голодував, звертався до Уповноваженого з прав людини і громадянина з відповідними заявами та скаргами, що підтверджується відповідними письмовими документами /т.1 а.с.142-183, 212-224, т.2 а.с.4-55/.
Враховуючи, що позивач девять років і півтора місяці перебував під слідством, з яких чотири роки і два місяці тримався під вартою, при відсутності належних і допустимих доказів його вини у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.289 КК України, а також обставини застосування до нього насильства з боку працівників міліції та незаконне тримання під вартою, то він вимагає компенсації завданої йому моральної та матеріальної шкоди, внаслідок чого звернувся до суду з зазначеним позовом. При цьому за наслідками проведеної судово-психологічної експертизи №548/17-23 від 15.12.2017р. розмір відшкодування задля забезпечення компенсації такої шкоди в грошовому еквіваленті може становити від 337,5 до 675 мінімальних заробітних плат.
Тож спір виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України від 01.12.1994р. №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР).
Згідно ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової та моральної шкоди.
З матеріалів справи вбачається, що позивач вимагає відшкодувати йому шкоду, завдану незаконними діями органу досудового розслідування, що полягають у наступному необґрунтоване кримінальне переслідування, тримання під вартою без належних правових підстав, застосування незаконного фізичного та психологічного насильства під час попереднього увязнення фізичної особи.
Надаючи оцінку змісту спірних правовідносин та визначаючи правомірність заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону №266/94-ВР.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з п.1, 5 ст.3 Закону №266/94-ВР у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч.1 ст.4 Закону №266/94-ВР).
Частинами першою та другою ст.12 Закону №266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Пунктами 11, 12, 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, передбачено, що питання визначення розміру та відшкодування шкоди, переліченої в п.1, 3, 4, 5 ст.3 Закону №266/94-ВР, у разі закриття кримінальної справи судом вирішується судом, який розглядав справу по першій інстанції за зверненням відповідного громадянина, про що постановляється ухвала.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Судом встановлено, що позивач не звертався до Васильківського районного суду Київської області в порядку, передбаченому Законом №266/94-ВР, з вимогою про відшкодування йому шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду під час здійснення кримінального провадження по кримінальній справі №24-7152, а відтак такі вимоги не можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства в частині, що обумовлюються такими підставами, як незаконне кримінальне переслідування.
Враховуючи вищевикладене суд розглядає позовні вимоги лише в контексті підстав відшкодування позивачу моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок застосування до нього незаконного фізичного і психологічного насильства під час його затримання та тримання під вартою, тобто незаконних дій працівників міліції щодо дотримання умов попереднього увязнення фізичної особи, а також тримання під вартою без належних правових підстав.
Зазначений висновок обумовлюється правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постановах №6-501цс17 від 22.06.2017р., №6-2885цс16 від 24.04.2017р. щодо застосування положень ст.1176 ЦК і ґрунтується на позитивному обовязку держави відшкодувати будь-якому громадянину шкоду, завдану внаслідок неправомірного кримінального переслідування, оскільки неправомірність кримінального переслідування є очевидною за умови закриття кримінального провадження відповідними компетентними державними органами з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.2 Закону №266/94-ВР (відсутність події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати). Отже, доводи позивача щодо обґрунтування розміру завданої йому шкоди, внаслідок тривалості неправомірного кримінального переслідування, що обумовлюється досудовим розслідуванням, судовим слідством, застосуванням запобіжних заходів без належних та достатніх правових підстав, в контексті прийнятних для розгляду в даному провадженні підстав позову є необґрунтованими.
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті прийнятних підстав позову суд виходить з наступного.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду визначені статтями 1166, 1167 ЦК, відповідно до яких юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний звязок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Системний аналіз змісту положень ст.ст.1167, 1174 ЦК в контексті положень спеціальних норм законодавства, які регулюють питання відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (ст.1176 ЦК, Закон 266/94-ВР), дає підстави зробити висновок, що підставою для застосування такого виду юридичної відповідальності є вчинення посадовою або службовою особою органу державної влади протиправних дій, які не охоплюються правовим змістом обставин, визначених нормами Закону №266/94-ВР.
Як вбачається з матеріалів справи моральна шкода, завдана позивачеві полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із застосуванням до нього фізичного і психічного насильства під час тримання його під вартою, а також тримання його під вартою без належних правових підстав.
Разом з тим, аналіз досліджених судом доказів свідчить, що тримання позивача під вартою відбувалось на законних підставах відповідно до судових рішень та в порядку передбаченому законом. В період часу з 11 по 17 січня 2005р. позивач тримався під вартою на умовах адміністративного затримання та арешту в порядку, передбаченому положеннями ст.ст.261, 263, 326, 327 КУпАП.
В подальшому 17.01.2005р. його було затримано в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, яке діяло на той момент (ст.ст.106, 115 КПК України 1960р.). Строк дії запобіжного заходу та необхідність його застосування вирішувалось в порядку, передбаченому законом, і в період часу з 20.01.2005р. 17.05.2005р. судом не встановлено періодів, коли тримання позивача під вартою відбувалось без відповідного судового рішення. Інші періоди часу не досліджувались, оскільки це не було підставою позовних вимог. Будь-яких обставин, які б свідчили про скасування таких судових рішень чи їх зміну, судом не встановлено.
Доводи позивача щодо його затримання в м. Умань та проведення з ним слідчих дій в рамках досудового розслідування саме по кримінальній справі №24-7152 не підтверджуються ніякими доказами, а тому є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки ці особи не були очевидцями події затримання позивача та давали пояснення з чужих слів.
Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про застосування до позивача під час його тримання під вартою фізичного чи психологічного насильства, тортур чи катувань. В цьому контексті слід звернути увагу, що факти завдання позивачем собі шкоди шляхом ковтання ложки, голодування, написання скарг та самостійне ушкодження свого здоров'я свідчать про прояв особистого протесту позивача проти дій працівників правоохоронних органів, натомість самі по собі не є підтвердженням застосування до нього забороненого законом насильства з боку сторонніх осіб. До того ж за наслідками проведення судово-психологічної експертизи встановлено особливості психологічних ознак позивача, за якими він характеризується як особа, яка має слабку нервову систему, легко засмучується, тривожний, ранимий, уразливий, йому притаманна глибина і стійкість переживань. Сильний вплив викликає у нього гальмівну реакцію. Зазначені ознаки особистості позивача не дають об'єктивних підстав стверджувати, що вчинені ним дії під час перебування під вартою, обумовлені незаконним впливом на нього працівників міліції.
Варто звернути увагу, що згідно ст.12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що обумовлює обовязок сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Натомість всупереч зазначених положень закону позивачем не доведено у передбачений законом спосіб обставини, на які він посилається як підставу своїх вимог, які є прийнятними для розгляду судом в даному провадженні, а отже позивачем не доведено факт перебування під вартою без законних підстав та застосування до нього забороненого законом фізичного чи психологічного насильства.
Таким чином, з обставин справи вбачається, що підстави за яких у позивача виникає право вимоги на відшкодування шкоди (моральної), завданої незаконними діями працівників правоохоронних органів, відсутні.
Таким чином, з підстав зазначених у позові не вбачається обставин для відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
З огляду на те, що в судовому засіданні не встановлено ознак протиправної поведінки працівників правоохоронних при застосуванні запобіжних заходів щодо позивача, то потреби у наданні правової оцінки іншим обставинам позовних вимог відсутні.
Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За таких обставин, відмова позивачу у позові по цій справі, не позбавляє його права після використання належного способу захисту його прав в порядку, передбаченому Законом №266/94-ВР, отримати відшкодування моральної шкоди, обумовленої неправомірним кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів держави.
Беручи до уваги, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 12, 19, 81, 141, 259, 263, 265, 268 Цивільно-процесуального кодексу України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1, 19.06.1964р.н., РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 18000.

Відповідач - ГУМВС України в Київській області, код ЄДРПОУ - 08592218, юридична адреса: вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601.

Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві, код ЄДРПОУ - 37993783, юридична адреса: вул. Терещенківська, буд. 11-А, м. Київ, 01601.

Відповідач - Державна казначейська служба України, код ЄДРПОУ - 37567646, юридична адреса: вул. Бастіона, буд. 6, м. Київ, 01601.

Третя особа - Черкаська місцева прокуратура, юридична адреса: вул. Б. Хмельницького, 60, м. Черкаси, 18000.

Повний текст рішення складений 08 лютого 2018 року.

Головуючий: ОСОБА_11