№ 243/9698/17
Справа № 2/243/274/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 лютого 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючий суддя Пронін С.Г.
при секретарях Чевела С.Ю., Хміль О.М.
представника позивача ОСОБА_1
третьої особи ОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Словянську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Словянської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,
Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав у відношенні його неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які були народжені у шлюбі, укладеному сторонами 30 серпня 2003 року. Позивач вказує, що з часу розірвання шлюбу, а саме з 03 квітня 2014 року, відповідач припинив цікавитися життям своїх синів, не приймає участі у їх вихованні та матеріальному утриманні, зокрема не спілкується з ними, не відвідує батьківські збори у школі, не сплачує аліменти на їх утримання, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків; догляд за фізичним та емоційним станом здоровя дітей, заходи щодо їх оздоровлення та відпочинку у відповідних дитячих закладах здійснює саме позивач. Крім цього, ОСОБА_4 зазначає, що на теперішній час діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 живуть разом з нею, її чоловіком ОСОБА_1, з яким у них склалися усталені доброзичливі стосунки, що сприяють їх належному вихованню, та їх сестрою ОСОБА_8 спільною донькою позивача та ОСОБА_1 Виходячи з викладеного, позивач вважає, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання ним своїх батьківських обовязків, в звязку з чим просить суд заявлені нею позовні вимоги задовольнити та позбавити ОСОБА_5 батьківських прав у відношенні його малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7
Позивач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, оскільки сини відповідача проживають окремо від нього в новій родині, що утворили позивач ОСОБА_9 та ОСОБА_1, діти перебувають на обліку у Сергіївській лікарні, де їм роблять всі необхідні профілактичні щеплення та вчасно проводять амбулаторні огляди, в звязку з чим стан їх здоровя є задовільним, за ініціативою ОСОБА_4 малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожен рік проходять оздоровлення та відпочинок у відповідних дитячих закладах Донецької та Одеської областей, в той час як відповідач по справі ОСОБА_5, який не був позбавлений ані інформації щодо місця проживання своїх дітей, ані можливості виховання та спілкування з ними, з серпня 2015 року змінив місце свого фактичного мешкання, адресу якого не повідомив ані позивачу, ані своїм дітям, аліменти на утримання своїх дітей не сплачує, жодного звязку з ними не підтримує, успіхами в навчанні не цікавиться. Крім цього, представник позивача просив суд не приймати до уваги висновок органу опіки та піклування Словянської райдержадміністрації щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав у відношенні
малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки, по-перше, він ґрунтується на припущеннях, а по-друге, в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України третьою особою не надано суду підтвердження надсилання вказаного висновку позивачу по справі.
Відповідач ОСОБА_5, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи шляхом відправлення повідомлення про виклик до суду за зареєстрованою адресою його місця проживання, в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Представники третьої особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4, вказали на їх недостатню обґрунтованість, адже позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, та результатом винної поведінки, свідомого нехтування такими особами своїми батьківськими обовязками, натомість позивачем не надано суду достатніх доказів, які у своїй сукупності доводять винне, свідоме ухилення ОСОБА_5 від виховання його синів. Так, позивач не зверталася до Служби у справах дітей Словянської райдержадміністрації щодо невиконання ОСОБА_5 своїх батьківських обовязків, малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не перебувають на обліку в органі опіки та піклування як такі, у відношенні яких батьки не виконують свої батьківські обовязки, а сам лише факт несплати відповідачем аліментів на утримання дітей та невідвідування ним батьківських зборів не є достатньою підставою для застосування до нього такої міри відповідальності, як позбавлення батьківських прав. До того ж, представники Служби у справах дітей Словянської райдержадміністрації пояснили, що при підготовці до складання висновку щодо доцільності позбавлення відповідача по справі батьківських прав відносно його малолітніх дітей ними було отримано інформацію, що з березня 2014 року за адресою місця своєї реєстрації у с. Сергіївка Словянського району Донецької області ОСОБА_5 не проживає, внаслідок чого орган опіки та піклування позбавлений можливості зясувати причини невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків та встановити наявність або відсутність вини в такій його бездіяльності. Щодо доводів представника позивача з приводу ненадання суду третьою особою підтвердження надсилання позивачу вказаного висновку представники Служби у справах дітей Словянської райдержадміністрації зазначили, що даний висновок не є доказом в розумінні глави 5 ЦПК України, а є письмовим висновком щодо розв'язання спору в розумінні ст. 19 СК України.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників третьої особи, а також дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-ВЛ № 269513, виданого Смирнівською сільською радою 17 березня 2004 року та свідоцтва про народження серії 1-НО № 111971, виданого виконкомом Сергіївської ради Словянського району Донецької області 22 січня 2007 року, позивач по справі ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_5 є батьками малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-НО № 257113, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Словянському району реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 03 квітня 2014 року, шлюб між позивачем, яка змінила прізвище на підставі свідоцтва про шлюб серії І-НО № 452381 від 19 грудня 2016 року з «Мосякіна» на «Павлюченко», та відповідачем було розірвано 03 квітня 2014 року, про що 03 квітня 2014 року складено відповідний актовий запис № 4.
Згідно довідки № 1146/02-36, виданої виконавчим комітетом Сергіївської сільської ради Словянського району Донецької області 18 жовтня 2017 року, на час розгляду даної справи малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровані та проживають разом зі своєю матірю ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_1, а також їх донькою ОСОБА_8
Поряд з цим, з довідки № 687/02-33, виданої 13 листопада 2017 року Сергіївською сільською радою Словянського району Донецької області, слідує, що ОСОБА_5, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, з березня 2014 року в с. Сергіївка Словянського району Донецької області не проживає.
В той же час, з приписів ст. ст. 141, 142 СК України слідує, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.
Отже обсяг прав та обовязків батьків у відношенні своїх дітей не залежить від факту їх спільного сумісного проживання в одному житловому приміщенні; за цією ознакою не може бути привілеїв або обмежень стосовно їх дітей у жодного з батьків.
В звязку з цим, суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що проживання синів відповідача окремо від нього, а саме в родині, що утворили позивач по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_1, свідчить про ухилення ОСОБА_5 від виконання ним своїх батьківських обовязків відносно малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 З тих самих підстав суд не розцінює зміну місця проживання відповідачем як безумовне підтвердження його ухилення від виховання дітей, оскільки відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» кожному гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на території України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Що стосується пояснень представника позивача щодо забезпечення позивачем задовільного стану здоровя дітей, їх регулярного оздоровлення та відпочинок у відповідних дитячих закладах, то це свідчить лише про належне виконання ОСОБА_4 своїх батьківських обовязків у відношенні її малолітніх синів, та жодним чином не може ані підтвердити, ані спростувати відмову ОСОБА_5 від участі у вихованні його синів.
Що стосується посилань представника позивача на несплату ОСОБА_5 аліментів на утримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також не відвідування ним батьківських зборів у школі та не спілкування з класними керівниками його синів, як підставу позбавлення його батьківських прав, то суд виходить з наступного.
Так, дійсно з постанов про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2014 року за № 42750357 та № 42749943, а також розрахунків заборгованості по аліментам, долучених позивачем до своєї позовної заяви, вбачається, що 31 березня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Краматорського міського управління юстиції відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчого листа № 2-5128/2007, виданого 19 листопада 2007 року та виконавчого листа № 2-4785/2005, виданого 18 липня 2005 року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів за період з 09 серпня 2015 року по 31 серпня 2017 року становить по 32 972 грн. 59 коп. на кожну дитину.
Проте суд критично ставиться до відомостей, зазначених у довідці № 70, виданій 11 жовтня 2017 року Сергіївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів, відповідно до якої ОСОБА_5 батько учнів 5 та 8 класу вказаної школи, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не бере участь у вихованні дітей, що виявляється в тому, що він не підтримує стосунків з класними керівниками, не відвідує батьківські збори, не бере участі в інших шкільних заходах, не цікавиться навчанням та шкільним життям своїх синів, оскільки сам лише факт того, що відповідач по справі не приймає участі у шкільному житті своїх дітей не може бути достатнім доказом його ухилення від виконання батьківських обовязків.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, суд приходить до переконання, що представником позивача доведений факт несплати ОСОБА_5 з 09 серпня 2015 року аліментів на утримання його малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, натомість факт ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обовязків представником позивача не доведений.
Крім того, передбачене п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання ними своїх обовязків по вихованню дітей як підстава позбавлення батьківських прав, має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Тобто для того, щоб розцінювати поведінку батьків як ухилення від виконання своїх батьківських обовязків, необхідна наявність не тільки відповідних факторів окремо та в їх сукупності, а й наявність винної поведінки особи, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обовязками.
Натомість надані позивачем розрахунки заборгованості та вищезазначена довідка, видана Сергіївською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів не дозволяють у своїй сукупності дійти висновку про наявність в бездіяльності ОСОБА_5 таких обовязкових ознак ухилення від виховання дитини, як винна поведінка та свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд, до того ж, керується приписами ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України, згідно з якими при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою є обовязковою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Отже суд погоджується з доводами представників третьої особи, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав не є доказом в розумінні глави 5 ЦПК України, а є письмовим висновком щодо розв'язання спору в розумінні ст. 19 СК України. В звязку з чим суд може як погодитись з ним, так і не погодитися, але не може не прийняти його до уваги як неналежний доказ на тій підставі, що третьою особою його не було надано іншим учасникам справи, а тому вимоги представника позивача в частині не прийняття судом такого висновку є безпідставними та не можуть бути задоволені.
Орган опіки та піклування Словянської районної державної адміністрації у своєму висновку № 01-60-810 від 14 грудня 2017 року про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, у відношенні дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначає про недоцільність позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав у відношенні його малолітніх дітей, оскільки у органу опіки відсутня достатня та переконлива документальна база, що характеризує особистість ОСОБА_5, як особи, що становить реальну загрозу для дітей, а також відсутня можливість зясувати його думку та встановити причини, з яких він не бере участі у житті своїх дітей через те, що даний громадянин протягом трьох років не проживає на території Словянського району.
Вирішуючи питання щодо достатньої обґрунтованості та відповідності інтересам дітей даного висновку, суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
З огляду на викладене, у суду відсутні підставі для того, щоб не погодитися з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є достатньо обґрунтованим та відповідає інтересам дітей.
Таким чином, суд дослідивши обставини справи, а також приймаючи до уваги вищенаведений висновок органу опіки та піклування Словянської районної державної адміністрації, не знаходить підстав для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 щодо позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його малолітніх дітей не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, а тому не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 141, 142, 164-166 СК України, ст. ст. 12, 13, 259, 263-268, 273, 280-283, 289 ЦПК України, суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Словянської райдержадміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовити.
Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_10