Справа №475/793/17 13.02.2018
Провадження №22-ц/784/361/18
Провадження 22-ц/784/361/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

13 лютого 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Прокопчук Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Цуркан І.І.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

- представника відповідача ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області ухвалене 21 грудня 2017 року о 8.53 год. суддею цього ж суду Єгоровою Н.І., у справі № 475/793/17, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати.

Позивач зазначав, що 22 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 8,2968 га, яка розташована на території Володимирівської селищної ради Доманівського району Миколаївської області., строком на 49 років зі сплатою орендної плати.

Відповідно до умов договору орендна плата за користування землею відповідачем повинна вноситись орендарем один раз за 49 років до 31 грудня 2015 року в розмірі 272 986 грн. 35 коп.

Всупереч умовам договору орендну плату за 2015- 2017 роки відповідач не сплатив, тому просив розірвати договір оренди земельної ділянки, стягнути з відповідача орендну плату за 2015-2017 роки в розмірі 16 713 грн. 45 коп., пеню за вказаний період в розмірі 0,5% несплаченої суми за кожен день прострочення в сумі 6 352 грн. 08 коп., інфляційні втрати в розмірі 2008 грн. 36 коп., а також зобов'язати відповідача передати земельну ділянку власнику в стані придатному для цільового використання.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висків суду обставинам справи, а також порушення судом матеріального права.

У лютому 2003 року позивачі оскаржили це рішення в апеляційному порядку, посилаючись на різні порушення матеріального і процесуального закону судом першої інстанції.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для розірвання договору оренди, передбачених ст.ст. 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі».

Колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 8.2968 га, яка розташована на території Володимирівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області (а.с.27).

22 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 49 років.

Даний договір було зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 травня 2015 року.

Відповідно до п.11 договору оренди землі орендна плата за користування землею відповідачем повинна вноситись один раз за 49 років до 30 грудня 2015 року в сумі 272 986 грн. 35 коп.

Згідно положень ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За змістом ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (чинного на час укладання договору), договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору.

Пунктом «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12.

Відповідно до п. 36 вказаного договору його дія припиняється шляхом розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на порушення умов договору, оскільки відповідач не виплатив орендну плату за користування земельною ділянкою за період 2015 - 2017 рр.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи, зокрема наявної у матеріалах справи оригіналу розписки складеної 22 квітня 2015 року, тобто в день укладання договору оренди землі, вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 272 986 грн. 35 коп. згідно договору оренди земельної ділянки (а.с.56). Текст розписки скріплено підписом самого ОСОБА_2, а також ОСОБА_6, ОСОБА_7

Наведене свідчить про те, що орендна плата за весь період оренди вчасно та у повному обсязі, як це передбачено п. 11 договору оренди була сплачена відповідачем 22 квітня 2015 року, тобто в указаний в договорі строк.

Оригінал виданої позивачем розписки знаходився у відповідача, ця розписка виконана на окремому аркуші паперу власноручно ОСОБА_2, у ній зазначені його паспортні дані, міститься підпис останнього та вказана сума грошових коштів, яку отримав.

Факт написання вказаної розписки ОСОБА_2 не спростував, а навпаки підтвердив в суді апеляційної інстанції що розписка написана ним власноруч, однак посилався лише на те, що кошти від ОСОБА_4 він не отримував. При цьому будь - яких доказів на підтвердження таких пояснень позивач не надав.

Доказів про існування між сторонами будь - яких інших правовідносин крім оренди земельної ділянки на час укладання розписки, матеріали справи не містять.

Встановивши наведені обставини, а саме те, що орендна плата була виплачена позивачу своєчасно і у повному обсязі, як це передбачено п.11 умов договору оренди землі, що не може свідчити про систематичну її несплату, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання такого договору за істотне порушення його умов.

Позивачем не доведено ту обставину, що гроші за розпискою про отримання орендної плати за договором оренди у розмірі 272 986 грн. 35 коп. ним не отримані.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що грошові кошти за розпискою від 22 квітня 2015 року він не отримував, є безпідставними, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не доведено. В той час, як письмова розписка є документом, який підтверджує факт передачі певної грошової суми та її отримання.

Твердження апелянта про те, що судом не з'ясовано правові наслідки написання зазначеної розписки під впливом обману, є помилковими, оскільки з цих підстав позивачем позов не заявлявся.

Посилання апелянта на ту обставину, що в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підтвердили факт передачі коштів позивачу, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за наявності письмової розписки про одержання коштів, рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позивачем. До того ж з часу складання розписки і в подальшому майже протягом двох років ОСОБА_2 не оспорював цю розписку з підстав неодержання ним грошових коштів.

Щодо доводів апелянта про те, що суд помилково не прийняв до уваги висновок експертного дослідження № 04/10-17, то вони теж не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частинами 1, 2, 3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Отримані з використанням поліграфа (який є різновидом опитування) відомості не можуть бути прийняті судом як доказ у справі. Сили докази набувають тільки у рамках призначеної судової експертизи, порядок призначення якої та процедура проведення визначаються відповідно до ЦПК України та чинного законодавства України про проведення судових експертиз (ст.106 ЦПК України), зокрема Законом України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 р. № 4038-XII та Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 р. № 53/5.

Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі, коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці.

Відповідно до ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

В даному випадку судом першої інстанції встановлено, що вказане дослідження не відповідає вимогам Закону оскільки експерт, який її проводив, не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, отже зазначений документ не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні ст. 76 - 80 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

Повний текст судового рішення виготовлено 14.02. 2018 р.