Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 696/985/15-ц

провадження № 61-1214 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області у складі головуючого-судді Сіренка Ю. В., суддів: Міщенка С. В., Трюхана Г. М. від 21 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», (далі - ДП «Укрспирт») про скасування наказів про внесення змін до штатного розпису та про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 листопада 1995 року вона працювала у ДП «Укрспирт» на посаді інспектора відділу кадрів ДП «Косарський спиртзавод». 14 лютого 2011 року через структурні зміни напідприємстві вона була переведена на посаду начальника відділу Косарського МПД ДП «Укрспирт», з подальшим переведенням 23 вересня 2013 року на посаду провідного юрисконсульта Косарського МПД ДП «Укрспирт».

9 червня 2015 року наказом № 6/7-к її було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що її було звільнено без дотримання встановленого законодавством порядку вивільнення працівників, а саме, не було враховано її переважного права на залишення на роботі та не запропоновано вакантних посад (стаття 49-2 КЗпП України); а також не виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення.

Посилаючись на викладене ОСОБА_3 просила: визнати незаконним та скасувати накази відповідача від 22 травня 2015 року № 1/7 про внесення змін до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт», в частині виведення посади провідного юрисконсульта, та від 9 червня 2015 року № 6/7-к про її звільнення з роботи; поновити її на роботі на раніше займаній посаді; стягнути матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 22 017 грн 35 коп; середній заробіток за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку при звільненні в сумі 40 470 грн 17 коп., а також моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 15 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано наказ ДП «Укрспирт» від 9 червня 2015 року № 6/7-к про звільнення ОСОБА_3 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді провідного юрисконсульта Косарського МПД ДП «Укрспирт». Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9 червня 2015 року по 15 березня 2016 року в сумі 40 470 грн 17 коп. Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 5 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів неправомірності винесення наказу від 22 травня 2015 року № 1/7, яким внесено зміни до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт», в частині виведення посади провідного юрисконсульта, а також тим, що суд при розгляді спору про поновлення на роботі працівника зобов'язаний з'ясувати наявність підстав для звільнення, але не вправі вирішувати питання доцільності скорочення чисельності або штату робітників, тому відсутні підстави для скасування вказаного наказу.

Задовольняючи позовні вимоги про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при звільненні позивача не були виконані вимоги статті 49-2 КЗпП України, а саме не були запропоновані вакантні посади, які були наявні на підприємстві. При цьому судом зазначено, що пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України врегульований порядок звільнення працівника з ініціативи власника. Вказаними нормами не передбачено подання працівником заяви про згоду на його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, тому така згода не має юридичних наслідків і не звільняє роботодавця від обов'язку попереджати працівника про наступне вивільнення за два місяці і від дотримання інших гарантій, в тому числі і надання йому можливості обирати вакантні посади на підприємстві.

Крім того, у зв'язку із задоволенням вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі позивача, відповідно до положень статей 235, 237-1 КЗпП України, суд першої інстанції задовольнив і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні, а також про відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди судом враховано всі обставини справи та вимоги розумності і справедливості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, місцевий суд виходив із того, що вказана виплата не належить до основного фонду оплати праці та є заохочувальними та компенсаційними виплатами; підстави та порядок надання, позбавлення заохочувальних та компенсаційних виплат визначено колективним договором та додатками до нього, а також залежить від фінансової можливості підприємства, а позивачем не надано доказів того, що ДП «Укрспирт» мало фінансову можливість виплатити їй одноразову матеріальну допомогу. Крім того, заяви позивача про надання їй відпустки не містили прохання виплатити матеріальну допомогу, тому відповідачем не виносилось розпорядження про надання матеріальної допомоги.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування, моральної шкоди, та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при звільненні позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем були виконані вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки в попередженні про скорочення посади, ОСОБА_3 було повідомлено про те, що на підприємстві відсутня вакантна посада, яка б відповідала її кваліфікаційним здібностям. В той же час позивачу було запропоновано іншу роботу та надано для ознайомлення перелік вакантних посад на ДП «Укрспирт», однак позивач від іншої роботи відмовилась, подавши заяву про розірвання трудового договору до закінчення двомісячного терміну повідомлення про скорочення посади провідного юрисконсульта на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при скасуванні рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення, та ухваленні в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в мотивувальній частині рішення не надано оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, за правилами встановленими статтею 212 ЦПК України; не надано належної правової оцінки обставинам, які свідчать про необґрунтоване та незаконне звільнення позивача згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, так як відсутні підстави виробничої необхідності, а саме зміни в організації виробництва і праці ДП «Укрспирт» щодо скорочення посади провідного юрисконсульта Косарівського МПД ДП «Укрспирт»; порушено норми матеріального права, так як не звернув уваги на те, що відповідачем при звільненні позивача не було додержано вимог статті 49-2 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі, а також одночасно з попередженням позивача про майбутнє звільнення не запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві; не враховано, що пунктом 7.2.3 Колективного договору на 2013-2015 роки передбачено, що сторона роботодавця зобов'язується для оздоровлення працівників підприємства за наявності фінансових можливостей надавати матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної зарплати працівника.

10 червня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ДП «Укрспирт» про скасування наказів про внесення змін до штатного розпису та про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

3 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що наказом ДП «Укрспирт» № 36/7-к від 23 вересня 2013 року, ОСОБА_3 було призначено на посаду провідного юрисконсульта Косарського МПД ДП «Укрспирт».

Наказом ДП «Укрспирт» від 17 квітня 2015 року № 165, було створено комісію по здійсненню організаційних заходів зі скорочення штату ДП «Укрспирт».

13 лютого 2015 року Міністерство аграрної політики та продовольства України з метою зменшення адміністративних витрат звернулося до керівника ДП «Укрспирт» з листом № 37-32-3-13/1976 щодо проведення оптимізації кадрів ДП «Укрспирт» шляхом їх скорочення.

Наказом від 22 травня 2015 року № 1/7 були затверджені зміни до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт», за яким посада провідного юрисконсульта виведена з указаного штатного розпису.

5 червня 2015 року ОСОБА_3 було направлено вказаний наказ, зміни до штатного розпису, та попередження.

9 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до ДП «Укрспирт» із заявою про розірвання трудового договору до закінчення двомісячного строку, встановленого частиною першою статті 49-2 КЗпП України та просила звільнити її з посади з 9 червня 2015 року.

Наказом від 9 червня 2015 року № 6/7-к ОСОБА_3 було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

За приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в попередженні про скорочення посади, ОСОБА_3 було повідомлено, що на Косарському МПД ДП «Укрспирт» відсутня вакантна посада, яка б відповідала її кваліфікаційним здібностям.

Крім того, ОСОБА_3 було запропоновано іншу робота на ДП «Укрспирт» та надано перелік для ознайомлення вакантних посад.

9 червня 2015 року ОСОБА_3 подала до ДП «Укрспирт» повідомлення-заяву про розірвання трудового договору 9 червня 2015 року, тобто до закінчення двомісячного терміну повідомлення про скорочення посади провідного юрисконсульта Косарського МПД ДП «Укрспирт» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

На день звільнення ОСОБА_3 також були запропоновані всі інші вакантні посади, які існували на ДП «Укрспирт» відповідно до переліку вакансій станом на 9 червня 2015 року, однак ОСОБА_3, подавши заяву про розірвання трудового договору, від іншої роботи відмовилася.

З урахуванням вказаних обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про те, що відповідачем було дотримано визначений законодавством порядок при звільненні позивача із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому апеляційним судом правильно зазначено про те, що за наявності згоди працівника, його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України до закінчення двомісячного терміну є правомірним.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу від 22 травня 2015 року № 1/7, яким внесено зміни до штатного розпису Косарського МПД ДП « Укрспирт», в частині виведення посади провідного юрисконсульта, з тих підстав, що позивачем не надано доказів неправомірності винесення вказаного наказу. При цьому судом апеляційної інстанції правильно зазначено про те, що питання доцільності скорочення чисельності або штату робітників не входить до повноважень суду, оскільки суд зобов'язаний з'ясувати наявність підстав для звільнення.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, то колегія суддів також погоджується з таким висновком судів, оскільки її виплата, відповідно до колективного договору та додатків до нього, залежить від фінансової можливості підприємства, а позивачем не надано доказів того, що ДП «Укрспирт» мало фінансову можливість виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм матеріального права є помилковими, оскільки апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі всебічно досліджених доказів у справі та достатньо повно установлених обставин справи.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки певним доказам у справі зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик