АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-913 Головуючий у1-й інстанції - Жук М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 лютого 2018 року. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

РатніковоїВ.М.

секретар Пузикова В.В., Кучер Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа: ОСОБА_5, про захист прав споживача фінансових послуг,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ "УкрСиббанк" про захист прав споживача.

Позивач просила суд визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року та додаткову угоду до нього, договір іпотеки № 39374 від 20 грудня 2006 року, договір поруки № 786 від 20 грудня 2006 року та додаткові угоди до цих договорів, зобов'язати ПАТ "УкрСиббанк" виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором № 39374 від 20 грудня 2006 року, а саме двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, застосувати наслідки недійсності правочинів у виді двосторонньої реституції, зобов'язати ПАТ "УкрСиббанк" зарахувати кошти повернуті в порядку реституції у відповідній валюті на її рахунки, відшкодувати їй збитки у розмірі названому у судовому засіданні, встановити факт стосовно виконання/невиконання ПАТ "УкрСиббанк" пункту 1.5. договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року та встановити факт зарахування коштів ПАТ "УкрСиббанк", які сплачені нею за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року відповідно до п. 1.2.2. цього договору на невідомі рахунки, які не зазначені в кредитному договорі.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_4 посилалась (узагальнено) на те, що оспорюваний договір: 1) укладений позивачем під впливом омани; 2) містить несправедливі умови; 3) укладений із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики; 4) порушує принцип рівності сторін; 5) не містить усіх істотних умов, зокрема: відсоткової ставки; порядку сплати кредиту і нарахованих відсотків; загальної вартості кредиту. Крім того, в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів", під час укладення договору відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ "УкрСиббанк", третя особа: ОСОБА_5, про захист прав споживачів відмовлено за недоведеністю заявленого позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.3, а.с. 1-24).

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII " Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В суд апеляційної інстанції представник відповідача та третя особа не з'явилися, про місце та час апеляційного розгляду повідомлялися належним чином. ПАТ "УкрСиббанк" подав до суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника відповідача та, з урахуванням поданих ним заперечень на апеляційну скаргу, відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явились, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

13 грудня 2017 року, у судовому засіданні, до початку розгляду справи по суті, ОСОБА_4 подала клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи, на вирішення якої просила поставити вісім питань у площині документального відображення обліку банківських операцій, відповідності вимогам законодавства документального оформлення операцій по видачі кредиту, розміру щомісячного платежу, сукупної вартості кредиту тощо.

В якості підстави для призначення указаної експертизи на стадії апеляційного провадження позивач вказала, що у задоволенні такого клопотання під час розгляду справи у районному суді їй було з порушенням процесуальних норм необґрунтовано відмовлено.

За правилом ч.2 ст. 303 ЦПК (в редакції, чинній на час ухвалення рішення та вирішення клопотання апеляційним судом) апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В даному випадку суд першої інстанції вирішив клопотання про призначення у справі експертизи після його обговорення у судовому засіданні та з'ясування думки учасників судового розгляду з приводу заявленого клопотання.

Клопотання вирішене шляхом постановлення мотивованої ухвали, у якій обґрунтовано зазначено, що поставлені позивачкою на вирішення експертизи питання не перебувають у площині підстав та предмету даного позову.

Співставивши перелік запропонованих позивачкою на вирішення експертизи питань із предметом та підставами заявленого позову про визнання договору недійсним, апеляційний суд констатував, що поставлені позивачкою питання знаходяться у площині виконання договору, у той час як предметом позову є відповідність договору вимогам закону на момент його укладення.

Тому під час апеляційного розгляду не встановлено обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави вважати, що районним судом було неправомірно відмовлено ОСОБА_4 у призначенні експертизи.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для задоволення на стадії апеляційного розгляду клопотання ОСОБА_4 про призначення судово-економічної експертизи (т.3, а.с.185-186).

Апеляційним судом також відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про витребування доказів (т.3, а.с.158-165), яке було вирішене районним судом із дотриманням вимог процесуального закону, з урахуванням також тієї обставини, що у даному спорі підлягають з'ясуванню обставини на момент укладення оспорюваного договору (договорів), а докази, щодо яких заявлене клопотання стосуються обставин виконання договору. Водночас, у разі визнання договору недійсним, для вирішення питання повернення стороною угоди отриманого за угодою (проведення реституції) сама позивач може підтвердити розмір отриманих від неї Банком коштів шляхом надання платіжних документів про сплату кредиту, відсотків, комісії, пені тощо на певну суму. В свою чергу, отримане позивачем за угодою може бути підтверджене відомостями договору про надання кредиту та платіжними документами про видачу кредитних коштів.

Повторно заявлене ОСОБА_4 аналогічне клопотання про витребування доказів також залишене апеляційним судом без задоволення, оскільки нових обставин чи підстав для його задоволення судом не встановлено.

Апеляційний суд задовольнив клопотання ОСОБА_4 про приєднання до матеріалів справи та дослідження у якості нового доказу Висновку за результатами проведення експертно-економічного дослідження від 12 січня 2018 року №1, виконаного кандидатом економічних наук, доцентом ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення ОСОБА_4, яка підтримала подану нею апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

20 грудня 2006 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого банк зобов'язався надати ОСОБА_4, а ОСОБА_4 зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 137 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума дорівнює еквіваленту 691 850 грн. 00 коп. за курсом НБУ на день укладення договору (п. 1.1. кредитного договору).

Відповідно до п. 1.2.2. кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язалася у будь якому випадку повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 20 грудня 2016 року.

Згідно п. 1.3.1. кредитного договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,8% (десять цілих вісім десятих) процента річних.

За змістом п. 8.2. цього кредитного договору підписуючи його ОСОБА_4 підтверджує, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними.

До договору доданий графік погашення кредиту від 20 грудгя 2006 року № 0 (т. 1, а.с.26-27).

Інформаційним листом АКІБ "УкрСиббанк" відповідно до вимог Закону України "Про захист прав споживачів" надано інформацію щодо програми кредитування та особливостей кредитування клієнтів - фізичних осіб (т. 2, а.с.35-38).

Відповідно до довідки про рух по рахунку 20 грудня 2006 року ОСОБА_4 згідно з кредитного договору № 0 видано 137 000 доларів США (т. 1, а.с.204).

Відповідно до платіжних квитанцій за період з грудня 2006 року по жовтень 2014 року вбачається, що ОСОБА_4 сплачувала грошові кошти на погашення кредиту за договором № 0 (т. 1, а.с.91-137).

З довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0 від 20.12.2006 року ОСОБА_4 вбачається, що станом на 30 листопада 2015 року позивачка має прострочену заборгованість (т. 2, а.с.39-52).

У забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань на кредитним договором, 20 грудня 2006 року вона уклала з ПАТ "УкрСиббанк" договір іпотеки № 33374 за яким передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.32).

17 серпня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року щодо зміни схеми погашення кредиту до якого додано додаток № 1 - графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, що є невід'ємною частиною договору № 0 від 20 грудня 2006 року (т. 1, а.с.28-31).

17 серпня 2011 року сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки № 33374 від 20 грудня 2006 року у зв'язку із укладенням додаткової угоди до кредитного договору № 0 від 20 грудня 2006 року (т.1, а.с.34).

20 грудня 2006 року в забезпечення виконання боргових зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором № 0 від 20 грудня 2006 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 78609, до якого 17 серпня 2011 року ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_5 уклали додаткову угоду № 1 у зв'язку із укладенням між ОСОБА_4 та ПАТ "УкрСиббанк" додаткової угоди до кредитного договору № 0 від 20 грудня 2006 року (т.1, а.с.35-37).

Районний суд вважав встановленим, що в оспорюваному кредитному договорі визначені чіткі умови виконання сторонами взятих а себе зобов'язань; при його підписанні позивачка повністю розуміла його умови, свої права та обов'язки за цим договором; отримала кредитні кошти та використала їх за цільовим призначенням; здійснювала узгоджені цим кредитним договором платежі; уклала баком додаткову угоду, якою змінені умови договору щодо плати за кредит, указано сукупну вартість кредиту.

За встановлених обставин, оскільки не встановлено підстав для визнання недійсним кредитного договору, а решта позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів іпотеки, поруки додаткових угод, зобов'язання виключити передане в іпотеку майно з реєстру заборон, застосування наслідків недійсності правочинів, зобов'язання зарахувати кошти є похідними від цієї вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення указаних позовних вимог.

Крім того, районним судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення фактів, оскільки обставини, які вона просить установити підлягають доказуванню в загальному порядку під час вирішення спору між сторонами, а не відносяться до категорії юридичних фактів, що підлягають встановленню за рішенням суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не в повній мірі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону унаслідок неправильного застосування до спірних правовідносин правил статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору про надання споживчого кредиту та договорів, укладених на забезпечення його виконання.

Відповідно до положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції Закону від 1 грудня 2015 року № 3161-IV договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

В даному випадку зі змісту позовної заяви ОСОБА_4 убачається, що нею були заявлені вимоги про встановлення недійсності кредитного договору з підстави, зокрема, ненадання у кредитному договорі інформації щодо сукупної вартості кредиту, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Співставивши ці доводи зі змістом оспорюваного договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року (т.1, а.с.23-27; далі - Кредитний договір) судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

В укладеному між сторонами 20 грудня 2006 року у письмовій формі Кредитному договорі, який складається з: договору про надання споживчого кредиту та графіку погашення кредиту, визначено, зокрема: розмір наданого кредиту - 137 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 691 850 грн. за курсом НБУ на день укладення договору; строк, на який наданий кредит - до 20 грудня 2016 року; порядок його надання та повернення; розмір плати за користування кредитними коштами - 11,8 % (десять цілих вісім десятих) річних (відповідно до тексту договору); розмір комісій - 0% (нуль) процентів; права та обов'язки позикодавця (АКІБ "УкрСиббанк") і позичальника (ОСОБА_7 , нині - ОСОБА_7.); відповідальність сторін (т.1, а.с.23-27).

Водночас, графік погашення кредиту стосується лише заборгованості за основним боргом - тіло кредиту, і визначає по періодам розмір максимально припустимої заборгованості за основним боргом по кредиту (т.1, а.с.26 звор. - 27).

Графік погашення кредиту не містить графіку погашення процентів за користування кредитом та загального розміру процентів (у грошовому виразі) за користування кредитними коштами за період, на який надається кредит, - з 20 грудня 2006 року по 20 грудня 2016 року. Не зазначено цього і в тексті Кредитного договору.

Ця обставина дає суду підстави вважати, що у оспорюваномудоговорі про надання споживчого кредиту не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, що є порушенням вимог статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції Закону від 1 грудня 2015 року № 3161-IV.

За правилом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Встановлене судом порушення вимог статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції Закону від 1 грудня 2015 року № 3161-IV, в момент вчинення оспорюваного договору про надання споживчого кредиту та договорів, укладених на забезпечення його виконання, є достатнім для визнання договору недійсним.

Однак, у даному випадку правові підстави для визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та договорів, укладених на забезпечення його виконання, відсутні з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У даному випадку моментом вчинення оспорюваних ОСОБА_4: договору про надання споживчого кредиту № 0; договору іпотеки № 39374 та договору поруки №78609, є 20 грудня 2006 року.

ОСОБА_4 особисто підписала договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року та договір іпотеки №39374 і ця обставина дає суду підстави вважати, що позивач була обізнана зі змістом указаних договорів, адже вона підтвердила це своїм підписом.

Позов до суду про визнання указаних договорів недійсними поданий ОСОБА_4 2 серпня 2015 року, тобто через вісім років і вісім місяців після їх вчинення.

Відповідачем у жовтні 2015 року, до ухвалення рішення, подана заява про застосування позовної давності у спорі (т.1, а.с.205-206).

У заперечення проти цього ОСОБА_4 подала заяву, у якій вказала, що строк позовної давності у даному спорі не сплинув, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася у жовтні 2014 року після отримання виписки від банку та після звернення за консультацією до юриста з приводу порушення її прав, зокрема, при підписанні договору (т.1, а.с.207).

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України № 6-152цс14 від 29.10.2014, для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Крім того, 16 листопада 2016 року Верховним Судом України у справі № 6-2469цс16 висловлена наступна правова позиція.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У даному конкретному випадку у розпорядженні суду немає доказів того, що ОСОБА_4 була об'єктивно позбавлена можливості одразу після підписання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року (у період 2007 - 2014 років ) проявити розумну обачність та ще раз уважно прочитати зміст договору і додатку до нього (графік погашення кредиту), виявити недоречності щодо розміру процентів (11,8% річних - цифрами; десять цілих вісім десяти процента річних - прописом), звернути увагу на відсутність у графіку погашення кредиту графіку погашення процентів за користування кредитними коштами, звернути увагу на відсутність загального розміру процентів у грошовому вираженні та звернутися за консультацією до юриста з приводу порушення її прав при підписанні договору, яке виявилося у не зазначенні детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, а також за консультацією до юриста щодо інших порушень при підписанні оспорюваних договорів, зазначених ОСОБА_4 у позовній заяві.

Тому у суду немає підстав вважати, що строк позовної давності не сплинув, оскільки у даному спорі початок перебігу строку позовної давності пов'язаний із моментом укладення договору і підстав для визнання причин пропущення позовної давності поважними у суду немає.

Указані обставини, ураховуючи положення ст. 376 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними за спливом позовної давності.

Оскільки правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання правочинів недійсними відсутні, позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів, включаючи вимоги про встановлення фактів щодо виконання/невиконання умов договору, також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа: ОСОБА_5, про захист прав споживача фінансових послуг.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2018 року.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

В.М. Ратнікова