Справа №474/675/17 14.02.2018
Провадження №22-ц/784/345/18
Справа № 474/675/17
Провадження №22ц/784/345/18 Головуючий у 1-ї інстанції Фасій В.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.

із секретарем: Тищенком Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Фасія В.В. в залі судових засідань в смт. Врадіївка Миколаївської області о 16 годині 01 хвилин зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про стягнення грошової компенсації за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, вимоги за якою збільшив, та просив про стягнення 80 000 грн. грошової компенсації в рахунок договору позики, 55 656 грн. збитків від інфляції та 7 200 грн. в якості 3% річних.

В обґрунтування позову зазначав, що 1 червня 2014 року між сторонами був укладений договір позики на суму 329 717 грн. зі сплатою щомісячних процентів в розмірі 6 875 грн. шляхом видачі письмової розписки. Цей борг відповідачем йому сплачено, але останнім також обіцяно сплатити йому 80 000 грн. грошової компенсації, після сплати суми боргу за договором позики, про що також видана письмова розписка.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду щодо відмови у його позові та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

На думку апелянта суд не взяв до уваги той факт, що вказана у розписці сума в 80000грн. є залишком боргу та процентів за попереднім договором позики, а тому повинна бути повернута позивачу як грошова компенсація з урахуванням збитків від інфляції та трьома процентами річних.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 вважав їх необґрунтованими з тих підстав, що договір позики між сторонами на зазначену суму не укладався, і в борг 80 000 грн. він у позивача не брав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався тим, що всупереч вимогам статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи) позивачем не доведено факт передачі відповідачу грошей в розмірі 80 000 грн. в якості позики, а зміст наданою ним розписки свідчить про відсутність між сторонами позикових зобов'язань.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

За змістом ст. ст. 202, 203 ЦК України правочин має вчинятися за волевиявленням сторін з погодження усіх суттєвих умов у формі, встановленій законом.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, висловленої при розгляді справи №6-63цс13, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15).

При вирішенні справи судом встановлено, що 1 січня 2014 року ОСОБА_3 видав на ім'я позивача ОСОБА_2 письмову розписку, в якій зазначив, що він отримав від позивача суму в розмірі 329 717 грн. зі сплатою щомісячних процентів в розмірі 6875грн. (а.с.48).

На копії зазначеної розписки є письмові позначки щодо сплати сум в якості боргу та процентів (а.с.35).

Оригінал розписки повернуто позивачем як кредитором відповідачу як боржнику, що свідчить про належне виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань перед ОСОБА_2 та у повному обсязі.

Натомість, на вимогу позивача ОСОБА_3 видана ще одна письмова розписка без дати, в якій зазначено, що відповідач зобов'язується надати компенсацію в сумі 80 000 грн. до квітня 2016 року (а.с.37) .

Тобто наданий позивачем оригінал розписки в якості договору позики не містить умов отримання відповідачем ОСОБА_3 як позичальником в борг грошей на суму 80 000 грн. із зобов'язанням їх повернення та дати отримання цих коштів.

За такого, така розписка не є документом, який видано боржником кредитору за договором позики, та свідчить про наявність між сторонами інших зобов'язань, що не регулюються Параграфом 1 Глави 71 ЦК України Розділу ІІІ Книги п'ятої ЦК України.

Відсутність правових підстав для стягнення 80 000 грн. 00 коп. в якості боргу за договором позики як наслідок тягне за собою і відмову у додатковому покладені на боржника відповідальності за невиконання цього грошового зобов'язання (частина 2 статті 625 ЦК України) з нарахуванням на визначену кредитором суму боргу збитків від інфляції та трьох процентів річних.

При з'ясуванні та встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права. В зв'язку з чим, апеляційна скарга в силу ст. 375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, починаючи з цієї дати як дати складення повного судового рішення.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова