Постанова

іменем України

12 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 644/12723/14-ц

провадження № 61-4677 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С.О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

представники позивача: Васильченко СвітланаОлександрівна, Волік Олена Миколаївна, Хижняк Марина Анатоліївна,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_9,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 березня 2016 року у складі судді Саркісяна О. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року у складі суддів: Швецової Л. А., Малінської С. М., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 831,56 доларів США.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалося на те, що 17 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 було укладено догорів № 0 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу (далі - Договір № 0), за умовами якого банк надав ОСОБА_7 кредит у розмірі 9 180 доларів США шляхом зарахування коштів на його поточний рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних та кінцевим строком повернення не пізніше 17 квітня 2015 року. ОСОБА_7 у свою чергу зобов'язався щомісячно повертати наданий кредит відповідно до графіку платежів. В той же день з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_8 було укладено договір поруки № 197213, за умовами якого ОСОБА_8 поручився перед банком за виконання ОСОБА_7 всіх зобов'язань за кредитним договором. Однак, ОСОБА_7 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.

У червні 2015 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору застави та договору поруки.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що на момент видачі кредиту в іноземній валюті банк не мав індивідуальної ліцензії Національного банку України (далі - НБУ) на використання іноземної валюти при здійсненні платежів. ОСОБА_7 фактично кредит отриманий у гривнях і необхідності його вираження в іноземній валюті не було. Договір застави автомобіля, договір поруки та додаткові угоди до кредитного договору укладені без згоди поручителя ОСОБА_8, тому є недійсними. Посилаючись на викладене, просили задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 березня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 25 березня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Договором № 0 від 17 квітня 2008 року в розмірі 1 748,84 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір по 137 грн 89 коп. з кожного. Відмовлено ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 82,72 доларів США. Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору застави та договору поруки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про виконання банком умов кредитування, визначених чинним законодавством України, і неналежне виконання ОСОБА_7 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відхилено, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини у справі, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив докази, що були досліджені в судовому засіданні і дійшов правильного висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

У вересні 2016 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення судів і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що між банком та ОСОБА_7 договір про відкриття рахунку у національній валюті не укладався, що свідчить про махінації банку з фінансовими ресурсами та фабрикування кредитного договору, оскільки фактично між сторонами було укладено договір у гривневому еквіваленті. Судами на порушення вимог статей 212, 213, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) було проігноровано подані сторонами докази, а саме гарантійний лист № 48161083 від 28 березня 2008 року і договір купівлі-продажу № 422 від 10 квітня 2008 року, укладений між автоцентром і ОСОБА_7, які свідчать про фактичне укладення договору у гривневому еквіваленті. Укладений між сторонами кредитний договір фактично приховав договір кредиту у гривневому еквіваленті, у зв'язку з чим банк порушив вимоги статті 235 Цивільного кодексу України 2004 року (далі - ЦК України 2004 року). Посилання судів на інформаційний лист про умови кредитування не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) і постанові НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». У матеріалах справи відсутні докази про відкриття ОСОБА_7 банківського рахунку, як і докази перерахування банком на цей рахунок доларів США. Квитанція № 83 від 17 квітня 2008 року, згідно з якою здійснена валютно-обмінна операція, сфальсифікована і не є доказом проведення такої операції, оскільки на квитанції відсутній підпис ОСОБА_7 та його персональні дані, квитанція не оформлена належним чином та не відповідає постанові Правління НБУ від 12 грудня 2002 року № 502 «Про затвердження Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України та змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України». Банк як агент валютного контролю не мав права надавати кредит у доларах США. ПАТ «УкрСиббанк» всупереч вимогам Закону № 1023-ХІІ не повідомив ОСОБА_7 письмово про умови кредитування. Апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, і порушив права ОСОБА_8, не повідомивши його належним чином про розгляд апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 січня 2018 року справу № 644/12723/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час їх ухвалення, щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 (далі - позичальник) було укладено Договір № 0 (далі - Договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 9 180 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок останнього, який в подальшому зобов'язався щомісячно повертати наданий йому кредит відповідно до графіку платежів за ставкою у розмірі 13,50 % річних, але не пізніше 17 квітня 2015 року.

Пунктом 1.4 розділу 1 Договору передбачено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме - на придбання автомобіля марки «ЗАЗ ТF 699Р», який ОСОБА_7 передав у заставу банку.

Відповідно до пункту 2.1. розділу 2 Договору у забезпечення виконання усіх грошових зобов'язань у повному обсязі позичальника за цим договором надається порука ОСОБА_8 згідно з договором поруки № 197213 від 17 квітня 2008 року, а також позичальник передає в заставу, а банк приймає автомобіль марки «ЗАЗ ТF 699Р».

17 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 (далі - поручитель) було укладено договір поруки № 197213, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком за невиконання позичальником усіх його зобов'язань, що виникли з Договору, укладеного між банком та ОСОБА_7, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно з пунктом 1.4. розділу 1 договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 цього Кодексу визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України).

Судом встановлено, що з 17 квітня 2008 року до 19 червня 2014 року (протягом шести років) ОСОБА_7 виконував умови кредитного договору, після чого став порушувати взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 2 грудня 2014 року у нього виникла заборгованість, яка складається із заборгованості по кредиту в розмірі 1 591,96 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 156,88 доларів США та пені у розмірі 1 245 грн 46 коп.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 610, 611 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Таким чином, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України в редакції, що була чинною на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, та врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про дотримання банком умов кредитування, визначених ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, а також - неналежне виконання ОСОБА_7 взятих на себе зобов'язань за Договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Також суди на підставі статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дійшли обґрунтованого висновку про правомірність видачі ОСОБА_7 кредиту в іноземній валюті.

Посилання у касаційні скарзі на порушення банком вимог діючого законодавства при видачі кредиту ОСОБА_7 в іноземній валюті є безпідставними, оскільки АКІБ «УкрСиббанк» мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті у зв'язку з тим, що 19 листопада 2002 року отримав дозвіл № 75-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частин другої та четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Доводи касаційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували факт відкриття ОСОБА_7 банківського рахунку та доказів перерахування банком на цей рахунок доларів США спростовуються наявним у справі Договором банківського рахунку № 73-1769626, укладеним 15 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_7 (клієнт), за умовами якого банк відкривав клієнту поточний рахунок у національній валюті та/або іноземній валюті та здійснює його (їх) обслуговування згідно умов цього договору, вимог банку чи чинного законодавства України, а також заявою на видачу готівки від 17 квітня 2008 року про отримання ОСОБА_7 у касі банку 9 180 доларів США, квитанціями, які свідчать про здійснення банком валютно-обмінної операції та перерахування коштів за придбаний автомобіль, квитанціями про погашення ОСОБА_7 кредиту в доларах США.

Наведене у касаційній скарзі твердження про не повідомлення ОСОБА_7 банком про умови кредитування спростовується наявним у матеріалах справи листом ПАТ «УкрСиббанк», в якому міститься підпис ОСОБА_7 про ознайомлення його 17 квітня 2008 року з умовами кредитування та тарифами банку.

Посилання у касаційній скарзі на порушення прав ОСОБА_8 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не заслуговують на увагу, оскільки він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 60, т. 2). Відповідно до частини другої статті 305 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Тому розгляд справи за відсутності ОСОБА_8 не є підставою для скасування судового рішення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення рішення, перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін з підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його дії.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 4 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 5 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов