РІШЕННЯ

іменем України

08 лютого 2018 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Овдієнка В. В.

з участю секретаря Іванової О. В.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересована особа - Зміївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Харківській області,

розглянувши у порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, заінтересована особа - Зміївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Харківській області,

в с т а н о в и в:

07.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 10 серпня 2017 року в м. Харцизьк Донецької області на тимчасово окупованій території України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що його мати, ОСОБА_2, померла 10 серпня 2017 року в м. Харцизьк Донецької області, на тимчасово окупованій території України.

11 серпня 2017 року його мати була похована в смт. Горне, яке розташоване в м. Харцизьк Донецької області.

На підтвердження смерті його матері та її поховання, йому були видані свідоцтво про поховання та свідоцтво про смерть органами так званої ДНР.

Факт його родинних стосунків з матір'ю підтверджується його свідоцтвом про народження.

06 лютого 2018 року він звернувся до Зміївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про державну реєстрацію смерті його матері.

06 лютого 2018 року керівник органу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_3 видала йому письмову відмову у проведенні державної реєстрації, оскільки документ про смерть його матері виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Доказами, що підтверджують факт смерті його матері є тільки ті документи, які були видані йому в так званій ДНР. Також на підтвердження смерті матері та її поховання, він надав копію договору замовлення на організацію та проведення поховання, копію лікарського свідоцтва про смерть матері, фотографії з цвинтаря.

Встановлення факту смерті матері на тимчасово окупованій території України йому необхідно для можливості оформити свої права на спадщину, яка залишилась після смерті матері.

Отримати документи, що підтверджують факт смерті матері за зразками законодавства України, здійснити реєстрацію факту смерті та отримати відповідне свідоцтво про смерть іншим чином не є можливим.

Одночасно із заявою про встановлення факту заявник ОСОБА_1 подав заяву про судовий розгляд справи за його відсутністю, наполягав на задоволенні своєї заяви з підстав, викладених у ній.

07.02.2018 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

07.02.2018 представник заінтересованої особи - начальник Зміївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Харківській області ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи за відсутністю представника відділу, відзиву на заяву не надала.

Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до абз. другого ч. 1, ч. ч. 2, 4, 5 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Постановою Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до ст. 1, ч. ч. 2-4 ст. 9, ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 цього ж Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим … реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї.

У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Частинами 1, 3 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті …. проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відомостями, що містяться у свідоцтві про народження V-УР №1069384, виданому Харцизьким міським ЗАГС Донецької області 30.07.1963 року, підтверджується, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 (а. с. 8).

Даними копії паспорта громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, підтверджується, що вона мала зареєстроване місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 6).

До заяви про встановлення факту смерті матері заявник ОСОБА_1 додав копію лікарського свідоцтва про смерть №178, виданого Центральною міською лікарнею м. Харцизька 10.08.2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 померла в лікарні, причиною смерті став хронічний гепатит (а. с. 12).

Також, заявником надано копію свідоцтва про смерть, серії ДНР № 080288, у якому зазначено, що воно видане Харцизьким міським відділом ЗАГС Державної ОСОБА_4 юстиції ДНР 10 серпня 2017 року, та з якого вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 10.08.2017 в м. Харцизьк Донецької області (а. с. 9, 12).

Крім того, заявником надано копії документів про укладання ним 11.08.2017 договору-замовлення на організацію та проведення поховання, а також про поховання ОСОБА_2 на цвинтарі смт Горне м. Харцизька Донецької області (а. с. 10, 11, 14-16).

Зі змісту відмови ОСОБА_1 у проведенні державної реєстрації смерті від 06.02.2018 року №313-15.23-04.05 вбачається, що Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2, яка померла 10 серпня 2017 року у м. Харцизьк Донецької області, оскільки заявником для підтвердження факту смерті ОСОБА_2 пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а. с. 13).

Таким чином, заявником ОСОБА_1 доведено, що він є громадянином України, має зареєстроване постійне місце проживання на території України (а. с. 24); його мати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, також була громадянкою України, але померла 10.08.2017 року на території, яку визнано тимчасово окупованою територією; факт смерті та обставини поховання ОСОБА_2 підтверджується відомостями документів, які не є дійсним в Україні; вказані обставини унеможливлюють отримання сином померлої свідоцтва про смерть матері в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

За таких обставин, з метою захисту прав та законних інтересів громадянина України ОСОБА_1 належить задовольнити подану ним заяву та встановити факт смерті його матері, що йому необхідно для реєстрації смерті ОСОБА_2 в органах реєстрації актів цивільного стану України та подальшої реалізації права на спадщину.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-83, 89, 206, 223, ч. 2 ст. 247, 259, 263-265, 268, 273, 315, 317, 352, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, яка народилася 07 листопада 1936 року в с. Великі Хутора Шевченківського району Харківської області, що настала 10 серпня 2017 року, місце смерті: м. Харцизьк Донецької області, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повний текст рішення складено 08.02.2018 року.

Заявник - ОСОБА_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Заінтересована особа - Зміївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Харківській області, місце знаходження: 63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Адміністративна, 10, .

Головуючий: В. В. Овдієнко