Справа №639/7346/16-ц
Провадження №2/639/85/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Антохіної О.С., Кричевської В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2016 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, а саме: заборгованості за договором позики в сумі 630 239,17 грн., що є еквівалентом 24 400 доларів США; 3% річних від простроченої суми в розмірі 14 035,43 грн.; судових витрат в сумі 6 958,90 грн.; відшкодування моральної шкоди в сумі 1 800 грн., а всього 653 033,50 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за період з 15.09.2006 року до 30.07.2014 року, згідно договору (п'ятьом розпискам) позики написаних особисто ОСОБА_2, позивач позичив відповідачу гроші в сумі еквівалентній 24 400 доларів США з умовою їх повернення в різні терміни, але не пізніше 31 грудня 2015 року.

По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув.

Станом на день звернення до суду з позовом, з урахуванням курсу валют, сума боргу становить 630 239,17 грн., а 3% річних від простроченої суми заборгованості становить 14 035,43 грн.

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеним позовом.

В січні 2017 року до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, який в подальшому був уточнений, звернулась 3-тя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову ОСОБА_3

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.01.2017 року позовна заява 3-тьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики була прийнята до розгляду с первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_3 свій позов обґрунтовує тим, що з 21.02.1982 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

З лютого 2016 року подружні стосунки припинились, у квітні 2016 року було подано позов про розірвання шлюбу, який рішенням суду від 24 листопада 2016 року було розірвано.

За час шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім*ї подружжям було придбано нерухоме та рухоме майно, серед якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Позивач і відповідач за первісним позовом стверджують, що усі кошти, які є предметом стягнення по даній справі, ОСОБА_2 позичав у ОСОБА_1 для придбання квартири АДРЕСА_1.

На час складання розписок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак, ОСОБА_2 ніколи не повідомляв про те, що він позичав кошти. Він не отримував згоди дружини на укладання таких договорі позики. Дані кошти не витрачалися в інтересах сім*ї.

Позивач вважає, що договір позики, на підтвердження укладання якого ОСОБА_1 надано розписки, ніби то написані ОСОБА_2, є недійсним, поданим лише з метою використання в майбутньому юридичних фактів про придбання вищезазначеної квартири за ніби то позичені кошти.

Оскільки договір позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений без відома і згоди дружини останнього, та отримані кошти не використовувались в інтересах сім*ї, позивач ОСОБА_3 вважає, що даний договір повинний бути визнаний недійсним.

01 березня 2017 року від відповідача ОСОБА_2 надійшли заперечення на позов 3-тьої особи, яка заявила самостійні вимоги ОСОБА_3

В запереченнях відповідач ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_3 було відомо про те, що він займав гроші на придбання квартири, яку в майбутньому планував продати по дорожче, а борг повернути. Відповідач зазначає, що він дійсно отримав у борг грошові кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 з метою її подальшого продажу. Відповідач ОСОБА_2 просить у задоволені позову ОСОБА_3 відмовити.

14 лютого 2018 року від позивача за основним позовом ОСОБА_1 надійшли уточнення до позовної заяви, відповідно до якої, не змінюючи підстави та предмет позову, ним була збільшена сума позовних вимог. Відповідно до уточненого позову ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в сумі 680 516,00 грн., що є еквівалентом 24 400 доларів США; 3% річних від простроченої суми заборгованості в сумі 40 830,96 грн.; судові витрати в сумі 6 958,90 грн.; кошти на відшкодування моральної шкоди 1 800 грн., а всього 730 105,86 грн.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшли заперечення щодо уточнення позовної заяви ОСОБА_1, відповідно до яких він просив відмовити позивачу у стягненні 3% річних від простроченої суми та витрат на відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений ним позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище. Позов 3-тьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3, не визнав, просив у його задоволенні відмовити.

3-тя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні свій позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 визнав частково, не заперечував факт отримання ним у борг грошових коштів у розмірі еквівалентній 24 400 доларів США, в іншій частині позов не визнав. Проти задоволення позову 3-тьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3, заперечував.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 15.09.2006 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 гроші в сумі 32 000 грн., що є еквівалентом 8 000 доларів США для вирішення житлових питань, зобов'язується повернути до 31.12.2011 року. 16.04.2007 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину боргу у сумі 5 050 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США. ( а.с. 176)

20.01.2007 року ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 36 000 грн., що є еквівалентом 7 200 доларів США для вирішення житлових потреб, зобов'язується повернути до 31.12.2012 року. ( а.с. 175)

18.06.2007 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 суму 20 200 грн., що є еквівалентом 4 000 доларів США для вирішення житлових питань, у строк до 31 грудня 2013 року. 10.10.2012 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 7 993 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США, та 01.08.2013 року 6 400 грн., що є еквівалентом 300 доларів США. ( а.с. 174)

01.09.2007 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 суму 17 675 грн., що є еквівалентом 3 500 доларів США, для вирішення житлових питань у строк до 31 грудня 2014 року. 25.03.2011 року частина коштів, а саме 7 960 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США була повернута ОСОБА_2 ОСОБА_1 ( а.с. 173)

30.07.2014 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 суму 66 000 грн., що є еквівалентом 5 500 доларів США, у строк до 31 грудня 2015 року. ( а.с. 172)

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

3-тя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету позову просить суд ухвалити рішення, на підстав якого визнати договір позики недійсним, посилаючись на те, що їй, як дружині боржника ОСОБА_2, нічого не було відомо про отримання ним у борг грошових коштів, своєї згоди на укладання договору позики вона не надавала.

Судом було встановлено, що 21.02.1982 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.11.2016 року. ( а.с. 74)

Частиною 2 ст. 65 СК України при укладанні догорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що з вересня 2006 року по липень 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені договори позики. Дані договори укладені у письмовій формі, у виді розписок, що не суперечить вимогам ч.ч.1,2 ст. 1047 ЦК України.

Доказів того, що ОСОБА_2 при укладанні договорів позики діяв без згоди другого з подружжя (дружини), позивачем ОСОБА_3 в супереч вимогам ст. 12 ЦПК України суду не надано.

Крім того, позивач ОСОБА_3 зазначає, що у неї є підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 діють спільно та недобросовісно по відношенню до неї, а розписки написані лише у 2016 році спеціально для подання позову, без реального передавання коштів на намірів сторін щодо настанні реальних наслідків правочину.

За клопотанням 3-тьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3 судом було призначено судово-технічну експертизу документів.

Згідно висновку №16648 судово-технічної експертизи документів від 20.12.2017 року, встановити час (конкретні дати) виконання основних рукописних записів в розписках від імені «ОСОБА_2», датованих 30.07.2014, 01.09.2007, 18.06.2007, 20.01.2007, 15.09.2016, що містяться на 172-176 аркушах цивільної справи №639/7346/16-ц, які виконані селевим чорнилом, не надалося можливим у зв'язку з відсутністю на сьогоднішній час науково - обґрунтованих та рекомендованих для використання в експертних установах Міністерства юстиції України методик по встановленню абсолютного віку нанесення штрихів, виконаних гелевим чорнилом.

В штрихах записів досліджуваних розписок відсутні ознаки, що свідчать про старіння штрихів рукописних записів в результат світлового, теплового або хімічного впливу. ( а.с. 200-204)

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином ствердження позивача ОСОБА_3 стосовно того, що боргові розписки були написані її колишнім чоловіком у 2016 році без реального передавання коштів, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Підсумовуючи викладене у суду відсутні підстави вважати договори позики, які укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсними, у зв'язку з чим в задоволенні позову 3-тьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі.

Отже, судом встановлено, що 15.09.2006 року, 20.01.2007 року, 18.06.2007 року, 01.09.2007 року та 30.07.2014 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму, з урахуванням часткового повернення боргу, в еквіваленті 24 400 доларів США,

Відповідач зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у строки, зазначені в розписках.

Частиною 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що до теперішнього часу сума боргу не повернута.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував проти отримання в борг від ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 24 400 доларів США, однак повернути борг у зазначені у розписках строки не мав можливості, у зв'язку з крутним матеріальним становищем.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Вказаний правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Відтак, в судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час сума боргу залишається неповернутою, а тому суд приходить до висновку про, те що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 651 467,80 грн. (24400 доларів США * 2669,95 (курс долара по відношенню до гривні на день ухвалення рішення) = 651 467,80 грн.).

Що стосується вимог позивача щодо стягнення відсотків за користування позикою, то суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається із матеріалів справи, умови договору позики, викладені в письмовій розписці, не містять положень щодо процентів за отримання грошових коштів,у зв'язку з чим їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України та сплачується до дня фактичного повернення грошового боргу.

Згідно наданого позивачем розрахунку загальний розмір процентів за період з 11 квітня 2015 року по 16 лютого 2017 року становить 23 404,36 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 40 830 грн. (2роки х 0,03 (3%) х 680516,00 (сума боргу)).

Як зазначено в даному судовому рішенні сума боргу становить 651 467,80грн., а отже сума нарахованих відсотків за період 01.01.2016 року по 01.01.2018 року складає 39 088,06 грн. ( 651 467,80грн. х 3% /100 х 2 роки = 39 088,06 грн.)

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 39 088,06 грн.

Вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди суд вважає необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Але, в порушення зазначених вимог закону, позивачем не було доведено факту заподіяння йому моральної шкоди.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, судом також не було встановлено факту протиправності дій відповідача, у зв'язку з чим підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 265, 352 ЦПК України, ст.ст. 10, 512-519, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 631, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НОМЕР_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3, заборгованість за договорами позики від 15.09.2006, 20.01.2007, 18.06.2007, 01.09.2007, 30.07.2014 року у сумі 651 467,80грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості за договорами позики у розмірі 39 088,06 грн., а всього 690 555,86 грн. (шістсот дев'яносто тисяч п'ятсот п'ятдесят п'ять гривень 86 копійки).

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволені позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НОМЕР_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3, судовий збір у розмірі 6 442, 75 грн. (шість тисяч чотириста сорок дві гривні 75 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2018 року.

Суддя В.В. Труханович