Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 661/4321/15-ц

провадження № 61-2418 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2016 року у складі суддів: Базіль Л. В., Полікарпової О. М., Прокопчук Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Одеська залізниця» про стягнення невиплаченої йому винагороди за підсумками роботи за 2014 рік та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

За клопотанням представника позивача судом було замінено відповідача та залучено до участі у справі як співвідповідачів: Регіональну філію «Одеської залізниці» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» як правонаступника первісного відповідача Державного підприємства «Одеська залізниця» та публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»).

Збільшивши та доповнивши позовні вимоги, позивач просив суд скасувати пункт 7 рішення - протоколу від 23 липня 2015 року наради комісії по розгляду матеріалів про відмову у виплаті позивачу винагороди за підсумками роботи за 2014 рік, стягнути її на користь останнього з ПАТ «Українська залізниця» у розмірі 50 % його посадового окладу, тобто 1 447 грн 50 коп., а також стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку станом на 28 січня 2016 року у розмірі 39 015,98 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з 24 вересня 2012 року по 26 лютого 2015 року працював у вагонному депо станції Каховка Одеської залізниці на посаді юрисконсульта, його посадовий оклад становив 2 895 грн. У порушення вимог колективного договору йому не виплачено 50 % від цього окладу як винагороди за підсумками роботи за 2014 рік. Позивач вважає, що відповідне рішення наради комісії по розгляду матеріалів про непроведення цієї виплати від 23 липня 2015 року є незаконним, оскільки він не допускав у своїй роботі жодних порушень.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 17 березня 2016 року у складі судді Бойко М. Є. в позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач звільнений з роботи за власним бажанням 26 лютого 2015 року, що позбавляє його права на отримання винагороди за підсумками роботи за 2014 рік, а виходячи з положень колективного договору, положення про виплату винагороди за підсумками роботи за рік, виплата такої винагороди є правом, а не обов'язком підприємства і залежить від фінансових можливостей підприємства та особистого внеску працівника у робочий процес.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2016 року рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 17 березня 2016 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 723 грн 23 коп. винагороди за підсумками роботи за 2014 рік, 1 000 грн витрат на правову допомогу.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 36 грн 52 коп.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимога позивача про стягнення на його користь винагороди за підсумками роботи за 2014 рік є правомірною, оскільки позивач пропрацював весь календарний рік і звільнився з підприємства згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін, що не позбавляє його права на отримання зазначеної винагороди. Враховуючи висновок комісії по розгляду матеріалів на виплату винагороди за підсумками роботи за 2014 рік та певні недоліки в роботі позивача, які не призвели до важких наслідків, сума винагороди знижена на 50 %.

Апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для відповідальності підприємства, передбаченої статтею 117 КЗпП України, немає, оскільки на момент звільнення позивача з підприємства у лютому 2015 року право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2014 рік ще не настало, а отже, і не було порушено строків розрахунку при звільненні, передбачених статтею 116 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно відмовлено у виклику та допиті членів комісії, які приймали рішення про відсутність підстав для виплати позивачу винагороди, а також у задоволенні клопотання про витребування доказів на підтвердження відсутності недоліків у роботі позивача. Апеляційним судом неправильно застосовано норми статей 116, 117 КЗпП України та не обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову в частині скасування пункту 7 рішення - протоколу від 23 липня 2015 року наради комісії.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

11 січня 2018 року вказана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що з 24 вересня 2012 року по 26 лютого 2015 року ОСОБА_4 працював у ПАТ «Українська залізниця» на посаді юрисконсульта вагонного депо станція Каховка.

Наказом від 26 лютого 2015 року № 11/ос позивача було звільнено з роботи відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Оклад ОСОБА_4 на грудень 2014 року становив 2 895,00 грн.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Статтею 6 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що забороняється будь-яке втручання, яке може обмежити законні права працівників та їх представників або заборонити їх здійснення, з боку органів представницької і виконавчої влади та господарського управління, політичних партій, роботодавців при укладенні та виконанні колективних договорів, угод.

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Винагорода за підсумками роботи за рік - це заохочувальна виплата, яку виплачують у порядку й розмірах, визначених колективним договором, або, якщо колективний договір не укладений - у положенні про виплату винагороди (премії) за підсумками роботи за рік, погодженому з профспілкою (за її відсутності - з уповноваженим представником трудового колективу). Умови її запровадження установлює підприємство з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Умови, розмір та порядок нарахування і виплати винагороди за підсумками роботи за рік працівникам ПАТ «Українська залізниця» визначено Положенням про виплату винагороди за підсумками роботи за рік, затвердженим наказом ПАТ «Українська залізниця» від 23 грудня 2003 року № 327-Ц з урахуванням змін до нього, внесених згідно з наказами ПАТ «Українська залізниця» від 11 червня 2007 року № 313-Ц та від 4 червня 2008 року № 278-Ц (далі - Положення).

Згідно з абзацом третім розділу «Визначення права працівників на отримання винагороди» Положення працівникам, які пропрацювали весь календарний рік і звільнились до моменту виплати винагороди, виплата винагороди проводиться на загальних підставах.

Виплата винагороди за підсумком роботи за 2014 рік проводилась за вказівкою ПАТ «Українська залізниця» від 20 липня 2015 року, відповідно до якої розмір винагороди становить 50 % окладу працівника.

Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 11 червня 2007 року № 313-Ц до Положення внесено зміни, а саме: абзац одинадцятий розділу «Визначення права працівників на отримання винагороди» викладено в новій редакції: «Працівники, які допустили крадіжку майна, економічні злочини, прогули, появу на робочому місці у нетверезому або наркотичному стані, провіз безквиткових пасажирів, браки в роботі та інші недоліки, які призвели до важких наслідків, позбавляються винагороди повністю, в інших випадках порушення трудової чи виробничої дисципліни розмір винагороди працівникам знижується, але не більше ніж на 50 відсотків. Рішення щодо позбавлення, зниження чи підвищення розмірів винагороди приймається комісією підприємства (структурного підрозділу), до складу якої включаються керівні працівники підприємства, головний бухгалтер, інженер з організації та нормування праці, економіст, інспектор з кадрів, юрисконсульт і представник первинної профспілкової організації».

Рішення щодо позбавлення, зниження чи підвищення розмірів винагороди приймається комісією структурного підрозділу.

Протоколом наради комісії по розгляду матеріалів на виплату винагороди за підсумками роботи за 2014 рік від 23 липня 2015 року ОСОБА_4 було позбавлено винагороди за підсумками роботи за 2014 рік, яке мотивовано тим, що він не досяг високих результатів у роботі, а саме: допустив невиконання п. 2.1 розділу 2 посадової інструкції в частині якісної підготовки документів; практики складання і виконання договорів; ведення обліку та звітності; невиконання наказу від 1 жовтня 2014 року та розділу 4 посадової інструкції в частині відповідальності з питань профілактики правопорушень, запобігання та протидії корупції.

Апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення винагороди, обґрунтовано виходив з того, що у протоколі комісії не зазначено, що виявлені недоліки в роботі позивача за 2014 рік призвели до важких наслідків, що могло б слугувати підставою для позбавлення його винагороди повністю. Беручи до уваги висновок комісії по розгляду матеріалів на виплату винагороди за підсумками роботи за 2014 рік, відповідно до якого позивач мав певні недоліки в роботі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що сума винагороди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 723 грн 75 коп., виходячи із того, що розмір винагороди позивачу повинен бути знижений до 50 % відповідно до Положення.

Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В частині першій статті 117 КЗпП України зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування норм статей 116, 117 КЗпП України, оскільки апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що на момент звільнення позивача з підприємства у лютому 2015 року право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2014 рік ще не настало, а отже, відповідачем не було порушено строків розрахунку при звільненні та немає підстав для відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності обґрунтування відмови у задоволенні позову в частині скасування пункту 7 рішення - протоколу від 23 липня 2015 року наради комісії є безпідставними, оскільки апеляційний суд у своєму рішенні мотивував відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, зокрема, тим, що в зазначеному пункті протоколу міститься висновок комісії щодо оцінки роботи позивача, яка повинна враховуватись при вирішенні питання виплати винагороди за рік, а права позивача на отримання зазначеної винагороди відновлені.

При вирішенні справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик