Справа № 442/7529/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/3326/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні прокурора Панькевича Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зміну договору найму, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4., ІПН-НОМЕР_1, право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2 Львівської області. Зобов'язано виконавчий комітет Дрогобицької міської ради змінити договір найму жилого приміщення і визнати ОСОБА_2 наймачем квартири АДРЕСА_2 Львівської області замість ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5

Вказане рішення оскаржив керівник Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради, що є уповноваженим органом територіальної громади м.Дрогобича.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Вважає, що судом ухвалене рішення без всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи. Зазначає, що оскаржуване рішення призвело до отримання квартири позивачем без належних на це правових підстав. Вибуття з користування територіальної громади м. Дрогобича спірної квартири призвело до втрати можливості отримання вільного житла дійсно потребуючим громадянам. Зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, позивач проживав у спірній квартирі з 2010 року, а попередній наймач квартири - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року, тобто договір найму з останнім припинив свою дію саме ІНФОРМАЦІЯ_6 року, про що ОСОБА_2 було відомо. Крім цього, вказує на те, що згідно копії паспорту наданого суду, вбачається, що з 30.12.2014 року ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_5, а з 26.03.2015 року проживає за адресою АДРЕСА_3, а отже твердження позивача про те, що до 2010 року зі своїми батьками він проживав та був зареєстрований у будинку АДРЕСА_4 а в подальшому проживав у кв. АДРЕСА_6 судом не досліджено. Крім цього, позивачем питання поновлення терміну позовної давності не порушується та в подальшому, судом не з'ясовано причини пропуску такої, що є порушенням ч.2 ст. 214 ЦПК України. Вказує на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази, які б підтверджували факт родинних відносин ОСОБА_2 з попереднім наймачем спірної квартири ОСОБА_4, що вказує лише на ту обставину, що позивач фактично проживав у спірній квартирі, як тимчасовий жилець зі згоди наймача та після його смерті у зв'язку з припиненням договору найму житлового приміщення він не набуває права користування житлом.

В судове засідання, окрім прокурора решта учасники справи (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора - на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні доводам апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається із місту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, задовольняючи позов, посилаючись, зокрема, на ч.1,2 ст. 61, ст.ст. 103, 106 ЖК УРСР, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами житлового кодексу України», - виходив з того, що ОСОБА_3 був наймачем квартири АДРЕСА_7 у якій проживав та був прописаний з 1954 року. Вищевказана квартира знаходиться на балансі КП «ЖЕО» і має житлову площу 22 кв.м. 03 березня 2012 року ОСОБА_3 помер. За його життя з 2010 року по його ж проханню до нього поселився онук рідної сестри - ОСОБА_2 - позивач. Це було пов'язано з тим, що померлий був похилого віку, хворів та потребував сторонньої допомоги. Позивач в судовому засіданні пояснив, що проживаючи із ОСОБА_3 купував продукти харчування, допомагав готувати їжу, прибирав у квартирі, частково оплачував житлово-комунальні послуги. Таким чином, вважає, що проживав зі своїм родичем (братом бабусі) у квартирі на правах члена сім'ї, але прописаним залишався у батьків на АДРЕСА_8 у зв'язку з тим, що його батькам необхідно було оформляти субсидії. Крім того, пояснив, що ще до своєї смерті ОСОБА_3 хотів приватизувати квартиру АДРЕСА_2, але через хворобу та раптову смерть не встиг цього зробити. Також, він мав намір заповісти йому це житлове приміщення, оскільки у батьківському будинку проживає, крім батьків, його одружений брат з сім'єю, а житлова площа є невеликою. Із заяви, підписаної сусідами спірної квартири вбачається, що за життя та після смерті ОСОБА_3 позивач проживав та продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_9 підтримує її у належному стані, оплачує комунальні послуги. Враховуючи вищенаведене, суд вважав, що позивач набув права користування зазначеним жилим приміщенням, тому що проживав та користувався як наймач усіма правами і ніс усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Вселився у жиле приміщення на законних підставах зі згоди основного на той час наймача, проживає у вказаній квартирі тривалий час, яка не є тимчасовим помешканням. Таким чином, позивач набув права користування жилим приміщенням із правом реєстрації у ньому.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

Як вбачається із позовної заяви, позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачавиконавчого комітету Дрогобицької міської ради, в якому просив: визнати за ним право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_10 та зобов'язати відповідача - виконавчий комітет Дрогобицької міської ради змінити договір найму жилого приміщення і визнати його наймачем вказаної квартири замість ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5

При цьому посилався на те, що з літа 2010 року від поселився у спірній квартирі, у якій основним квартиронаймачем був померлий на даний час його ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року) та фактично проживав із своїм родичем на правах члена сім'ї, при цьому залишався бути прописаним у батьків. Через раптову смерть ОСОБА_3 не встиг приватизувати квартиру та заповісти квартиру йому як хотів зробити за життя. Після смерті ОСОБА_3 він залишився проживати у квартирі, оплачує комунальні послуги, підтримує квартиру у належному стані. Вважає, що проживав з наймачем квартири як член його сім'ї, а тому набув право користуватися нею, що вважає є підставами для задоволення його позову.

Прокурор, подаючи апеляційну скаргу на згадане рішення фактично в інтересах територіальної громади м.Дрогобича, окрім доводів скарги вказав, що позовна заява не була підтверджена у суді жодними доказами, а крім цього немає жодних даних про те, що позивач звертався з приводу питань, які він порушив у позові до відповідача та йому у вирішенні його питань було відмовлено. Вважав, окрім доводів зазначених у скарзі, що спір фактично є штучним та надуманим.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є підставними з таких міркувань.

Так, дійсно, як вбачається із матеріалів справи позивачем жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів своєї скарги не подано ні у суд першої інстанції, ані у апеляційному суді про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено.

Так, будь-яких доказів про те, що позивач проживав у спірному житлі у матеріалах справи немає, як і доказів, що спірне житло було коли не будь зареєстроване як місце проживання чи перебування позивача.

Крім цього, будь-яких доказів про те, що позивач є чи був родичем ОСОБА_3 у матеріалах справи немає, як і доказів, що такий проживав з ним у спірному житлі, більше того як член його сім'ї. Також, відсутні будь-які достовірні докази, що ОСОБА_3 помер та, що вказана особа була єдиним квартиронаймачем у спірній квартирі. Про вказане не йдеться у копії картки Форми Б (16) на квартиру АДРЕСА_11, що може мати місце за виправленнями у картці), яка заведена у 1944 році та, записи у якій наведені російською мовою, (останній 1966 року) та таку не слід вважати належним та допустимим доказом на підтвердження наведених у позові обставин.

Письмову заяву від імені чотирьох осіб, які проживають у сусідньому із спірним будинком, копію будинкової книги квартири АДРЕСА_12 та копії паспортів двох із наведених осіб, без деталізації щодо обставин, на які вони посилаються у заяві, без надання ними свідчень, відповідно до вимог закону у суді та без перевірки таких іншими доказами не слід вважати належними доказами на підтвердження позовних вимог. Такими не слід вважати і договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_13 та розписку Кузнєцова В, щодо користування сараєм.

Як вбачається із копії паспорту позивача та його ж позовної заяви позивач до 4.03.2015 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_14 з 26.03.2015 року зареєстрований в м.Львові на АДРЕСА_1.

Зважаючи на вказане, як вказано вище належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог позивачем подано не було, а тому підстав для задоволення позову у суду першої інстанції не було.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати підставними, а саму скаргу - задовольнити.

Рішення ж суду слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 8 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зміну договору найму - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Прокуратури Львівської області 1212,64 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра