Номер провадження: 22-ц/785/518/18
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2018 року м. Одеса

Справа № 522/20786/16-ц

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М. 30 серпня 2017 року о 10 годині 56 хвилин в м. Одеса,

встановила:

У листопаді 2016 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним неодноразово уточненим у грудні 2016 р. та червні 2017 р. позовом, в якому остаточно просила: 1) надати дозвіл ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на оформлення без згоди батька дитини - громадянина України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проїзного документу для виїзду за кордон (закордонного паспорту) дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; 2) надати дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Російської Федерації та Республіки Білорусь з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2018 року без згоди та супроводу батька дитини - громадянина України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона перебуває в шлюбі з відповідачем, справа про розірвання якого на теперішній час перебуває в суді.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилась донька - ОСОБА_5. Батько дитини безпідставно та протиправно ухиляється від вирішення питання про виїзд дитини за межі України, а саме до Російської Федерації з метою відвідування своїх близьких родичів, бабусі та дідуся, та поїздки до Республіки Білорусь з метою відпочинку. Ії батьки, які відповідно є бабусею та дідусем дитини, проживають у м. Смоленськ (Російська Федерація). Дідусь є інвалідом 2 групи. Вважає, що подорож дитини до Російської Федерації та Республіки Білорусь надасть можливість дитині відвідати своїх родичів, відпочити, оздоровитися, розширити світогляд. Строки на виїзд дитини за кордон вона обґрунтовує тим, що батько зловживає процесуальними правами та затягує розгляд справи. Вона офіційно працевлаштована в Одеській національній академії харчових технологій та для виїзду за кордон їй необхідно оформлювати відпустку за місцем роботи. В даний час отримати закордонний паспорт є великою проблемою, у зв'язку з запровадженням безвізового режиму з країнами ЄС.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.08.2017 р. відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування, в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про надання дозволу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на оформлення без згоди батька дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проїзного документу для виїзду за кордон (закордонного паспорту) дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та надання дозволу на виїзд до Російської Федерації та Республіки Білорусь з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2018 року.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзіпросить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує, що суд не прийняв до уваги проживання бабусі та дідуся в Російській Федерації, поїздка до яких надасть можливість відпочити та оздоровитися. Поїздка до Республіки Білорусь необхідна для лікування дитини. Не враховані інтереси дитини.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Відповідач письмових заперечень (відзиву) на апеляційну скаргу не надав. У судовому засіданні він та його представник вважали необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалися на законність та обґрунтованість рішення суду. Зокрема, вказували, що діючим законодавством не передбачено надання згоди на періодичні поїздки дитини за кордон без згоди батька.

Третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради у судове засідання представника не направила. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки представника не повідомила. Письмових заперечень (відзиву)/пояснень на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надала.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду рішення, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, чинного на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебувають у шлюбі з 20.11.1999 року. На час розгляду справи у суді знаходиться справа про розірвання шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис № 1639, у ОСОБА_6 та ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_5, про що свідчить Свідоцтво про народження від 18 лютого 2014 року (а. с. 8).

Сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з матір'ю.

ОСОБА_6 в добровільному порядку дозволу на тимчасові виїзди за межі України та оформлення проїзного документа дитині не надає.

Між сторонами склалися правовідносини щодо участі батьків у вихованні та розвитку дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року N 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що чинним законодавством не передбачено надання згоди на систематичні поїздки за кордон.

Такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства.

Оскільки позивачка просить надати дозвіл на багаторазові поїздки дитини за межі України без згоди та супроводу батька дитини з 01 вересня 2017 року по 31 серпня 2018 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи апелянта щодопроживання бабусі та дідуся в Російській Федерації, поїздки до яких нададуть можливість відпочити та оздоровитися, поїздки до Республіки Білорусь необхідні для лікування дитини, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не приймаються колегією суддів до уваги.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмовув задоволенні позовних вимог про надання дозволу на оформлення без згоди батька проїзного документа (закордонного паспорту) дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» (в редакції, яка діяла на час звернення до суду), оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Пунктом 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 р. № 152 (далі - Порядок), передбачено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла 16-річного віку, на підставі заяви-анкети одного з батьків. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою.

Колегія суддів виходить з того, що інтереси батьків повинні реалізовуватися такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Суд має виходити з того, що правам батька неповнолітньої дитини кореспондують відповідні обов'язки, які мають виконуватись батьками.

Отже, відмова ОСОБА_6 у наданні згоди на оформлення проїзного документ на ім'я своєї доньки є безпідставною, а відтак порушуєправа дитини, що є пріоритетними для суду в цих правовідносинах.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на оформлення дитині без згоди батька проїзного документа.

Доводи апелянта щодо не врахування інтересів дитини є обґрунтованими.

Таким чином, апеляційна скарга є частково обґрунтованою, її слід задовольнити частково.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, чинного на час перегляду рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на оформлення дитині без згоди батька проїзного документа не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права в, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, необхідно стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений останньою за подання апеляційної скарги (а. с. 150), у сумі - 303,16 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на оформлення без згоди батька проїзного документа - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Надати дозвіл ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на оформлення без згоди батька дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, документа для виїзду за кордон (закордонного паспорту) дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті рішення - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, судовий збір у сумі - 303 (триста три) грн. 16 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 лютого 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова