ЄУН № 336/4018/17
пр. № 2/336/145/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

26 січня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, Шевченківський районний у м. Запоріжжя відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, вказавши, що сторони є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем. З часу розірвання шлюбу рішенням суду від 16.01.2013 року відповідач ОСОБА_2 не займається вихованням доньки, не бачиться з дитиною , не телефонує їй та не надає матеріального утримання. По суті вимог відповідно до уточненої позовної заяви від 31.07.2017 року (а.с. 25-26) ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1500 гривень, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття,

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, вказавши, що з 2011 року вони з чоловіком разом не мешкали, ОСОБА_2 участі в утриманні дитини не брав, однак, з вимогами про стягнення аліментів ОСОБА_1 не зверталась, причин чого пояснити не змогла. Коли доньці знадобилось виїхати за кордон ОСОБА_1 довелось брати дозвіл на виїзд дитини за кордон, який був ОСОБА_2 наданий. Водночас, оскільки дитина і в подальшому має намір виїжджати за кордон, з метою уникнення необхідності отримання дозволу батька, ОСОБА_1 просить позбавити його батьківських прав. Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 не спілкувався з донькою, не цікавився її життя, не надавав їй матеріальної допомоги позивач не має.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, в судовому засіданні 21.12.2017 року пояснила, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському районі здійснювалось обстеження побутових умов проживання неповнолітньої ОСОБА_3, за результатами якого наданий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. При наданні такого висновку ОСОБА_2 не опитувався. В наступні судові засідання представник третьої особи не з'являвся.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся судовими повістками, направленими за зареєстрованим місцем проживання. Також відповідач викликався до суду в судове засідання 21.12.2017 року шляхом оголошення у пресі за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 15.12.2017 року, оскільки рішення про виклик відповідача у такий спосіб прийнято до набрання чинності ЦПК України в редакції Закону України № 2147 від 03.10.2017 року.

Керуючись ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем не подано відзиву на позов, а позивач не заперечувала проти вирішення справи заочно, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

В ході розгляду справи сторонами заяви чи клопотання не подавались та судом не вирішувались.

При вивченні наданих позивачем доказів судом встановлено наступне.

01.05.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2013 року, що підтверджено копіями свідоцтва про укладення шлюбу та рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2013 року (а.с. 8, 9).

Батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що зазначено у свідоцтві про народження (а.с. 7).

Згідно з копією довідки Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 95 ОСОБА_3 навчається у вказаному навчальному закладі, має заохочення у виді похвальних листів. Батьківські збори відвідує матір. Яка і слідкує за навчальними успіхами доньки. Батько ОСОБА_3 батьківських зборів не відвідував, успіхами дитини не цікавився (а.с. 11).

Як вбачається з копії довідки Позашкільного навчального закладу «Центр дитячої та юнацької творчості Шевченківського району» від 04.05.2017 року ОСОБА_3 з 15.09.2012 року відвідує заняття підготовчої студії «Народного художнього колективу» ансамблю народного танцю «Вихиляс» (а.с. 12).

Відповідно до інформації, наданої КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 23.05.2017 року ОСОБА_3 знаходиться під наглядом педіатричної служби, до медичного закладу звертається мати, відомостей про батька дитини у медпрацівників немає (а.с. 13).

За місцем роботи ОСОБА_1 характеризується з позитивного боку (а.с. 14).

Копії заяв ОСОБА_4, ОСОБА_5 судом не досліджувались в якості доказів, оскільки клопотань про допит вказаних осіб позивач не заявляла, а суд може ґрунтуватись лише на доказах, які безпосередньо досліджував в судовому засіданні. Зокрема. Такими б доказами могли б бути покази свідків, які в установленому порядку попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, натомість клопотань про виклик таких осіб та допит їх в судовому засіданні позивачем не заявлено.

Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 18.12.2017 року визнано доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 (а.с. 54-55).

При вирішенні спору суд виходить з такого.

В частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини суд враховує наступне.

Як вказує ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 ч. 3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач, як батько ОСОБА_3 зобов'язаний брати участь в утриманні доньки, сума у 1500 гривень, про стягнення якої просила позивач не перевищує розумних меж, тож в цій частині суд вбачає підстави для задоволення позову.

Вирішуючи позов в частині позбавлення батьківських прав суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, звернулась до ОСОБА_2 з позовом про позбавлення батьківських прав, надавши до позовної заяви письмові докази, які вважала за потрібне.

Висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, на думку суду, прийнятий без з'ясування необхідних для вирішення цього питання обставин, оскільки з нього взагалі не виявляється можливим з'ясувати з яких саме підстав комісія дійшла такого висновку, адже окрім посилань на те, що мати ОСОБА_3 відвідує батьківські збори, створює для дитини умови для її розвитку та звертається у разі потреби до медичного закладу, висновок не ґрунтується ні на чому. Адже не з'ясовувалась ані думка батька з цього приводу, ані думка дитини, а відомості про ОСОБА_2, а рівно і про його ставлення до дитини, органом опіки та піклування взагалі не збирались.

За вищевказаних обставин, суд вважає, що висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав прийнятий передчасно без з'ясування усіх необхідних відомостей, за своїм змістом є формальним, а по суті необґрунтованим, тож суд не може ґрунтувати своє рішення на ньому.

Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Окрім тих копій документів, які додані до позовної заяви, ОСОБА_1 не клопотала про надання чи забезпечення доказів, допит свідків, тощо, хоча судом неодноразово роз'яснювалось їй таке право.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вказує ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні прав та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Оцінюючи пояснення позивача у сукупності з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, суд дійшов висновку, що будь-яких належних доказів, які б беззаперечно підтверджували свідоме злісне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов'язків без поважних причин, винне нехтування відповідачем інтересами та потребами доньки, при розгляді справи не встановлено. Наявності будь-яких виключних обставин, які б могли бути підставою для застосування такого заходу, позивачем не доведено, як і те, що позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

Також позивачем не доведено і того, що ОСОБА_2 не виконував свого обов'язку з утримання доньки, адже з відповідними вимогами ОСОБА_1 в судовому порядку не зверталась.

Фактично з пояснень ОСОБА_1 під час розгляду справи вбачається, що метою звернення з позовом про позбавлення батьківських прав є позбавлення ОСОБА_2 права надання чи ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон без супроводу батька.

Натомість позивачем не доведено, що ОСОБА_2 дійсно чинив перешкоди у виїзді ОСОБА_3 за межі України, а також і того, що виїзд неповнолітньої ОСОБА_2 за межі України відповідає інтересам дитини та має важливе значення для її фізичного чи духовного розвитку, навчання, тощо.

Для надання дозволу на виїзд ОСОБА_3 за межі України без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 належало б обрати інший спосіб захисту, а саме шляхом звернення з відповідним позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.

Зважаючи на викладене, виходячи з принципу рівності прав батьків, пріоритетності інтересів дитині, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, на думку суду, позивачем не доведено жодної підстави для застосування цього виключного заходу, а також і того, що це відповідатиме інтересам неповнолітньої ОСОБА_3, тож у позові в цій частині належить відмовити.

З відповідача також належить стягнути на користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, Шевченківський районний у м. Запоріжжя відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрований проживаючим за адресою с. Федорівка Березгуватського району Миколаївської області, відомості про індивідуальний ідентифікаційний номер відсутні, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_1, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 20 липня 2017 року до досягнення повнолітня ОСОБА_3.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 704,80 гривень (сімсот чотири гривні 80 коп).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.І. Дацюк