АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 року м. Київ

Справа 755/11915/15-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П. 26квітня 2017 року в м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена,у справі за позовом ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 3000,00 доларів США, що були надані ОСОБА_2 у якості позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США, що еквівалентно 67626,57 грн. зі строком повернення найближчим часом.

Позивач вказує на те, що зверталась з вимогою про повернення боргу цінним листом від 28.02.2015, яку отримала відповідач, про що свідчить повідомлення про вручення поштового повідомлення. На неодноразові телефонні дзвінки відповідач відповідала, що поверне борг найближчим часом, проте станом на 23.04.2015 сума позики не повернута.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.04.2017 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 67626,57 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 676, 26 грн., а всього 68302, 83 грн.

№ апеляційного провадження:22-ц/796/1438/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погодилась із зазначеним судовим рішенням відповідач ОСОБА_2, її представником ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з'ясування обставини, що мають значення для справи. В апеляційній скарзі вказується на те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. З розписки, складеної 28.06.012, вбачається, що 28.06.2012 відповідачем отримано від позивача 3000,00 доларів США. Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення.

Таким чином, суд не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладення договору позики.

На підставі викладеного просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 вказує на те, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.04.2017 ухвалено на законних підставах і доводами апеляційної скарги ці підстави не спростовано. Відповідач двічі ухилялась від проведення почеркознавчої експертизи, а тому до її твердження про те, що вона не складала такого документу, відноситься критично. Зауважує, що відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді, але свідомо ухилялась від участі.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу ХIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. А відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходить з того, що на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач не виконала взяті на себе за договором позики від 28.06.2012 зобов'язання, на письмову вимогу, отриману 14.03.2015, грошові кошти позивачу не повернула, що нею не спростовано та свідчить про ухилення від виконання зобов'язання. Також суд врахував факт ухилення відповідача від проведення експертизи як прояв бездіяльності останньої щодо виконання вимог експертів.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 28.06.2012 в розмірі 67626,57 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Згідно з розпискою: «ОСОБА_2; АДРЕСА_1. ОСОБА_6 3000$ (доларів США) 28.06.2012 Кошти отримала ; Касіч / підпис / 28.06.2012 Кошти передала; ОСОБА_3 / підпис /».

За твердженням позивача вказана розписки видана на підтвердження укладеного між сторонами договору позики, зі строком повернення найближчим часом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов'язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов'язань саме перед ним, однак це мають бути саме документи боргового характеру.

Виходячи з вказаних норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, відсутність у розписках визначеного обов'язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) унеможливлює визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Тому доводи позивача про те, що сама по собі розписка підтверджує наявність боргових зобов'язань колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними.

До того ж слід звернути увагу, що в тексті вказаної розписки зазначається лише те, що відповідач в певний день від позивача отримав вищенаведені грошові кошти, без визначення жодних обов'язків.

А отже суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність доказів на підтвердження факту виникнення між сторонами у справі цивільно-правових відносин позики, що зумовлювало б настання правових наслідків зобов'язального характеру для відповідача.

В силу положень ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні положення мали місце і ст.ст. 10,11,60 ЦПК України в редакції чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про доведеність позивачем своїх вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.04.2017 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, тобто є незаконним та необгрунтованим.

В порядку ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положення ч. 13 цієї норми законодавства вказується на те, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А отже у разі відмови у задоволенні позовних вимог компенсація судових витрат позивачеві за рахунок відповідача не передбачається. Натомість підлягають компенсації понесені відповідачем судові витрат за рахунок позивача. При звернені з апеляційною скаргою відповідачем сплачено 750,00 грн. (а.с. 116), які і підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 26.04.2017 - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 750 (сімсот п'ятдесят) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя - доповідач:

Судді: