Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 205/6291/13-ц

провадження № 61-1249св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Дніпропетровська міська рада, виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області,

треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєва Оксана Миколаївна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у складі судді Тауса М. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року у складі суддів: Єлізаренко І. А., Калиновського А. Б., Варенко О. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську, Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, виконкому Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково незаконними та скасування рішень виконкому Дніпропетровської міської ради в частині передачі у приватну власність та користування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу на земельні ділянки та скасування державної реєстрації об'єктів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він успадкував будинок по АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 1 996 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 липня 1997 року. Домоволодіння належало його батькам на підставі свідоцтва про спадщину від 08 грудня 1971 року після смерті діда ОСОБА_6, яке належало померлому на підставі договору забудови, посвідченого Другою нотаріальною конторою м. Дніпропетровська 17 грудня 1952 року за реєстровим №2-2715. З метою приватизації земельної ділянки він звернувся до Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, однак приватизувати земельну ділянку в межах визначених технічною документацією на його домоволодіння неможливо у зв'язку із розходженням фактичного розташування межових знаків і захоплення земельної ділянки з боку його сусідів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_2 по 1/2 частці кожен. Відповідно до державного акта від 23 липня 1999 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 07 липня 1999 року №1313, земельна ділянка 0,0815 га за адресою: АДРЕСА_2 передана у приватну власність ОСОБА_2 Згідно державного актавід 19 жовтня 1998 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 20 серпня 1998 року №1651, земельна ділянка 0,0900 га за адресою: АДРЕСА_2 передана в приватну власність ОСОБА_3 Зазначені рішення міськвиконкому та вищевказані державні акти суперечать вимогам статей 30, 42 ЗК України в редакції 1991 року, оскільки видані на право приватної власності на одну земельну ділянку, на якій розташовано домоволодіння за однією поштовою адресою: АДРЕСА_2, що знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Державні акти, видані ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відображають частину площі земельної ділянки, яка фактично надана йому та яка знаходиться в його користуванні. Конфігурація земельної ділянки в технічній документації не збігається з конфігурацією земельної ділянки, визначеною в правовстановлюючих документах про спадщину на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Підписів у технічній документації щодо погодження меж земельної ділянки відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він не ставив. 13 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані на території Ленінського району м. Дніпропетровська за адресою: АДРЕСА_2, загальна площа 0,0773 га цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - та земельну ділянку загальною площею 0,0042 га, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов, ОСОБА_1 просив визнати частково незаконним та скасувати рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 червня 1999 року №1313 в частині передачі земельної ділянки 0,0815 га за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_2; державний акт НОМЕР_1 від 23 липня 1999 року; визнати частково незаконним та скасувати рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 20 серпня 1998 року №1651 в частині передачі земельної ділянки 0,0900 га за адресою: АДРЕСА_2 в приватну власність ОСОБА_3; державний акт серія НОМЕР_2 від 16 жовтня 1998 року; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію цих актів; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 13 грудня 2013 року № 798, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року замінено неналежних відповідачів: Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську на Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську та Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області на управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при проведені судової експертизи не виявилося можливим встановити наявність або відсутність порушення з боку землевласників (ОСОБА_2 чи ОСОБА_1) існуючої раніше межі між земельними ділянками № 66 та АДРЕСА_1. У дослідженому висновку судової комісійної земельно-технічної експертизи № 2376-15 від 16 листопада 2015 року зазначено, що на земельні ділянки, передані у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3, межові знаки не встановлювалися. На земельні ділянки, які знаходяться у АДРЕСА_1, межові знаки не встановлювались. Позивачем не доведено, що на момент ухвалення спірного рішення та видачі спірних державних актів про право власності на земельну ділянку він мав оформлене згідно вимог діючого на той час законодавства право користування чи власності на частину земельної ділянки. Саме по собі уявлення позивача про існування підстав для задоволення позову у обраний спосіб, за відсутності при цьому в нього певного речового права на момент ухвалення спірного рішення, не є підставою для задоволення такого позову.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що межові знаки між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 в натурі (на місцевості) не встановлені, визначити який порядок користування земельними ділянками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 склався для обслуговування зазначених домоволодінь з 1953 року і до моменту приватизації землі відповідачами, встановити не виявилося можливим. Визначити, чи було порушено з боку когось із землекористувачів до моменту прийняття рішень міськвиконкому існуючі раніше межі між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 також не виявилося можливим. Належних доказів на підтвердження того, що діями відповідачів були порушені права позивача ОСОБА_1 щодо володіння та користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів й ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що належність йому права користування земельною ділянкою та її розмір підтверджується договором забудови від 17 грудня 1952 року, свідоцтвом про спадщину, проте судами не враховано вказані докази, не досліджено також технічні паспорти та земельно-кадастрову документацію відповідачів, у зв'язку з чим не перевірено правомірність набуття відповідачами земельних ділянок у розмірі, який перевищує площу земельних ділянок, отриманих ними у порядку спадкування. Крім того, ним не погоджувалися межі земельних ділянок відповідачів, що свідчить про порушення порядку приватизації землі відповідачами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

21 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року ОСОБА_1 належить Ѕ частка жилого будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 1996 кв. м, що належала ОСОБА_7 Також позивачу належить Ѕ частка жилого будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 1996 кв. м, успадкована після смерті ОСОБА_8, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 10 липня 1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по Ѕ частці будинку по АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці розміром 2 000 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1651 від 20 серпня 1998 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08998 га по АДРЕСА_2.

16 жовтня 1998 року ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю, за яким йому належить земельна ділянка площею 0,0900 га, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1313 від 17 червня 1999 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08149 га по АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську.

23 липня 1999 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю, за яким їй належить земельна ділянка площею 0,0815 га, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку.

13 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані на території Ленінського району м. Дніпропетровська за адресою: АДРЕСА_2, загальна площа 0,0773 га цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - та земельну ділянку загальною площею 0,0042 га, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

За положенням статті 4 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.

За змістом частини першої статті 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Встановлено, що первісному власнику будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_6 - під забудову згідно договору від 17 грудня 1952 року виділено у користування для обслуговування будинку земельну ділянку площею 1996 кв. м.

З урахуванням положень частини першої статті 30 ЗК України 1990 року у вказаному розмірі право користування земельною ділянкою перейшло у порядку спадкування й до ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року.

За таких обставин не можна погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутнє речове право на земельну ділянку, за захистом якого він звернувся до суду із даним позовом.

ОСОБА_1 оспорює правовстановлюючі документи відповідачів на землю, при видачі яких не враховано належність йому права користування земельною ділянкою площею 1996 кв. м.

Відповідно до положень пункту 1.7. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28 (що діяла станом на 20 серпня 1998 року), на земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки.

За змістом пункту 1.10. вказаної Інструкції технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.

Згідно вимог пункту 2.2. Інструкції межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості.

Аналогічні положення закріплено у пунктах 1.12., 2.1., 2.6. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43.

Таким чином, доказом погодження розміру земельних ділянок по АДРЕСА_2 суміжними землекористувачами (землевласниками) є відповідні матеріали технічної документації, що мають містити план земельних ділянок з визначенням на ньому її меж і розмірів, описом меж суміжних власників землі і землекористувачів, та особистий підпис власників і користувачів земельних ділянок про згоду із такими розмірами земельної ділянки.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Суди дійшли висновку про неможливість встановити порушення меж земельних ділянок сторонами на підставі висновків судових експертиз, за результатами яких експерт не дав відповіді на поставлені питання через ненадання необхідних документів.

При цьому зібрані на підтвердження підстав позову докази судами не досліджені, зокрема матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 та ОСОБА_3, технічні звіти щодо виносу меж земельної ділянки в натурі відповідачів, технічні паспорти на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1, який належить позивачу.

Наведені порушення процесуального закону судами унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема про те, які будівлі та споруди розташовані по АДРЕСА_1, чи розміщені вони у межах площі земельної ділянки (1996 кв. м), що виділена для обслуговування будинку за цією адресою, з огляду на доводи позивача про те, що відповідачам виділено земельні ділянки, які охоплюють територію розміщення його будівель; чи дотримано вимоги закону про погодження із суміжними землекористувачами меж земельних ділянок при передачі їх ОСОБА_2 та ОСОБА_3; в чому саме полягає порушення прав позивача на користування землею - неправильним визначенням розміру земельних ділянок відповідачів у правовстановлюючих документах чи фактичним землекористуванням.

Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення згідно статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик