Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/15633/15-ц

провадження № 61-2534 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Родовід банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі головуючого судді Заришняк Г. М., суддів: Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є. від 27 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Родовід банк» (далі - ПАТ «Родовід банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 7 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, зі змінами викладеними у Додатковій угоді № 2 від 9 липня 2009 року, згідно з яким останньому було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 16 415 доларів США строком до 7 червня 2013 року зі сплатою 12,5 % річних.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 11 серпня 2015 року, утворилась заборгованість, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 3 154,69 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 80 041 грн 50 коп.; пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту - 2 223 грн 57 коп.; трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 9 773 грн 46 коп.; трьох процентів річних від суми прострочених процентів по кредиту - 288 грн 08 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідач в ході розгляду справи повністю її погасив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентів по кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що до вимог про стягнення пені необхідно застосувати спеціальний строк позовної давності в один рік, визначивши її в сумі 16 961 грн 09 коп., та на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшив розмір пені на всю суму стягнень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення трьох процентів річних, місцевий суд виходив із того, що оскільки відповідальність за порушення грошового зобов'язання встановлена пунктом 3.9 кредитного договору, тому відсутні підстави для трьох процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід банк» щодо стягнення пені та трьох процентів річних, скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід банк» пеню в сумі 16 961 грн 09 коп. та три проценти річних в сумі 10 061 грн 54 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутні підстави для зменшення розміру пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки розмір збитків, завданих позивачу у вигляді простроченої заборгованості за кредитом в сумі 3 154,69 доларів США, значно перевищує розмір нарахованої неустойки за один рік. Крім того, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що у зв'язку з порушенням позичальником своїх грошових зобов'язань за кредитним договором, з нього має бути стягнуто три проценти річних від простроченої суми (частина друга статті 625 ЦК України), оскільки законодавством не заборонено одночасне стягнення з боржника пені та трьох процентів річних.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд: не мотивував своє рішення щодо відсутності підстав для зменшення розміру пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України; не врахував того, що три проценти не нараховуються на суму простроченої заборгованості по сплаті процентів за кредитним договором; стягуючи три проценти річних (частина друга статті 625 ЦК України) не звернув уваги на те, що сплата таких процентів не передбачена кредитним договором, а відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі; стягуючи пеню та три проценти річних, апеляційний суд не здійснив перевірку розрахунків наданих позивачем у доларах США за весь період згідно графіку платежів, в той час як пеня та три проценти річних мають розраховуватися в гривнях на день нарахування.

21 березня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року справу за позовом ПАТ «Родовід банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 7 червня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 37.3/АА-057.07.2, згідно з яким останньому було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 16 415,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних та строком повернення до 7 червня 2013 року.

9 липня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 була укладена Додаткова угода № 2 до кредитного договору від 9 липня 2009 року.

Згідно з пунктом 4.2 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються банком щомісячно, в останній робочий день місяця та в день повного погашення кредитів позичальником за цим договором, але не пізніше терміну, вказаного у пункті 1.1 цього договору.

У разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом у строк, встановлений у пункті 1.1 цього договору, останнє нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступного робочого дня за датою, вказаною у пункті 1.1 цього договору, в подальшому проценти за користування кредитом не нараховуються (пункт 4.4 кредитного договору).

Відповідно до пункту 3.9 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 цього договору від суми простроченого платежу.

Згідно розрахунку наданого позивачем у відповідача, станом на 11 серпня 2015 року, наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 3 154,69 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 80 041 грн 50 коп.; пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту - 2 223 грн 57 коп.; трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 9 773 грн 46 коп.; трьох процентів річних від суми прострочених процентів по кредиту - 288 грн 08 коп.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 оку № 6-2129цс16.

Згідно пункту 3.3 кредитного договору від 7 червня 2007 року позичальник зобов'язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами до 10-го числа кожного календарного місяця наступного за звітним, а також 7 червня 2013 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом.

Як встановлено судами, зазначене грошове зобов'язання щодо сплати процентів належним чином ОСОБА_3 не виконував.

Отже, судом апеляційної інстанції правильно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України, оскільки частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами.

Крім того, згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Разом із цим за змістом частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» порядок виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тобто поряд зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Однак вказані положення можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Пунктом 3.9 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплачувати банку пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 цього договору від суми простроченого платежу.

Отже, апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені, вищевказані вимоги закону врахував, у зв'язку з чим правильно визначив розмір пені, який обчислений у доларах США та переведений у національну валюту України - гривню, що узгоджується як з умовами кредитного договору, так і з діючим законодавством.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не мотивував своє рішення щодо відмови у зменшенні розміру пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, є безпідставними, оскільки апеляційним судом при ухваленні рішення враховано всі обставини по справі, а також те, що суд, з урахуванням положень частини третьої статті 551 ЦК України, має право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, а вданому випадку розмір збитків (прострочена заборгованість за кредитом) складає 3 154,69 доларів США, значно перевищує розмір нарахованої пені за один рік в сумі 16 961 грн 09 коп.

Крім того, посилання заявника на те, що апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги про стягнення трьох процентів (частина друга статті 625 ЦК України), не звернув уваги на те, що сплата таких процентів не передбачена кредитним договором, є необґрунтованими, оскільки проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик