Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 264/4560/15-ц

провадження № 61-1836св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

треті особи: служба у справах дітей Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області,

представники третьої особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Буліни Т. І., Лопатіної М. Ю., Сороки Г. П. від 28 вересня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточнивши його, до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2008 року між ним та відповідачем укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_9. На початку 2015 року шлюбні відносини припинилися, оскільки сімейне життя не склалося. Відповідач разом з сином проживають окремо. Для його виховання та розвитку він створив належні умови. Позивач уважає доцільним залишити сина проживати у себе, так як відповідач про нього не піклувалась. За два тижні до звернення до суду, відповідач сина забрала та утримує у себе, до дитячого закладу не водить, дитині каже, що батько помер. Добровільно вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 не має можливості. Відповідач веде антисоціальний спосіб життя, схильна до агресії, зловживає спиртними напоями, не має постійного доходу.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області у складі судді Харитонової Г. Л. від 30 серпня 2016 року позов задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_9 разом з батьком ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_9 аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанціївиходив із того, що відповідач поводить себе аморально, а саме в присутності сина вживала нецензурні слова, грубо з ним поводилася, нехтувала його плачем заради з'ясування стосунків. Тому вказана поведінка свідчить про аморальність відповідача і, що така матір не забезпечить дитині повного і гармонійного розвитку.Вирішуючи питання про розмір належних до стягнення аліментів, керуючись статтею 184 СК України, з урахуванням здоров'я та матеріального положення дитини і платника аліментів, наявність на утриманні у відповідача малолітньої дитини, суд першої інстанції вважав за можливе стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина в розмірі 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що єдиними доказами аморальної поведінки відповідача були пояснення позивача та зроблений ним аудіозапис. Натомість у матеріалах справи міститься позитивна характеристика ОСОБА_11, надана дошкільним навчальним закладом № 140 від 27 серпня 2015 року, в якій вказано, що вихованням дитини здебільшого займається матір; відповіді медичних закладів на запити адвоката відповідача про те, що дитина отримувала амбулаторне лікування, з приводу якого зверталася та здійснювала догляд дитини весь час знаходження її у відділенні - матір. Таким чином, суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини), дійшов висновку, що відсутні виняткові обставини для розлучення матері з дитиною, тому й відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що влітку його син лише грав в комп'ютерні ігри та без догляду знаходився на вулиці, матір його вихованням не займалась. Відповідач своїм житлом не забезпечена, житловий будинок, де вона проживає, потребує ремонту, а він забезпечений усім необхідним для проживання дитини. Відповідач перевела дитину до іншого дитячого садка та медичного закладу за своїм місцем проживання, а також звернулася до суду про стягнення аліментів після того, як дитина почала проживати разом з нею, що з ним не погоджувалося. Відповідач надала неправдиві відомості про своє працевлаштування та дохід. Вона здійснює психологічне насилля над їхньою дитиною, а орган опіки та піклування не виконує покладені на них повноваження, тому що відповідач чинить на них тиск та залякує.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 25 грудня 2008 року по 27 серпня 2015 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_9

З грудня 2014 року сторони перестали проживати разом, відповідачка почала проживати за адресою: АДРЕСА_1

До 30 червня 2015 року малолітній ОСОБА_9 проживав разом з батьком за адресою: АДРЕСА_3 та за адресою: АДРЕСА_2.

30 червня 2015 року позивач за проханням відповідача привіз дитину до неї на два дні, але в подальшому відповідач відмовилась повернути дитину. Таким чином, малолітній ОСОБА_9 з лютого 2015 року до 30 червня 2015 року проживав разом з батьком - позивачем у справі.

Орган опіки та піклування Жовтневої (Центральної) районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області вважає за можливе проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, як разом з матір'ю ОСОБА_4 за її місцем проживання, так і з батьком ОСОБА_2 за місцем його проживання.

У малолітньої дитини ОСОБА_9 створені належні умови для проживання як за місцем проживання матері, так і за місцем проживання батька.

В судовому засіданні суду першої інстанції були прослухані записи розмов між відповідачем та позивачем, між відповідачем та представником позивача - ОСОБА_3, які відбулися в жовтні 2015 року та грудні 2015 року, якими підтверджується агресивна поведінка відповідачки щодо позивача та його представника, її погрози на їх адресу з використанням нецензурної лексики і висловлена нею заборона щодо побачень з дитиною.

Пояснюючи поведінку відповідача, її представник ОСОБА_5 зазначив, що вона була викликана турботою про сина, який хворів та потребував лікувального приладу, який знаходився в позивача.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 серпня 2015 року в справі № 264/4998/15-ц, яке набрало законної сили, стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_9

У характеристиці на вихованця дитячого навчального закладу № 130 ОСОБА_9 зазначено, що дитина проживає разом з матірю; в будинку санітарно-гігієнічні умови відповідають санітарним нормам; створені всі умови для розвитку та навчання дитини. Хлопчик завжди доглянутий, охайний.

Згідно з відповідями на запити адвоката відповідача комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» та комунального закладу «Міської лікарні №5 м. Маріуполя» ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 13 по 23 жовтня 2015 року знаходився на амбулаторному лікуванні у зв'язку з бронхітом; на стаціонарному лікуванні дитина знаходилася в дитячому інфекційному відділенні комунального закладу «Міської лікарні № 5 м. Маріуполя» з 29 листопада по 15 грудня 2015 року з діагнозом гострий бронхіт середньої тяжкості; з 22 по 29 січня 2016 року дитина знаходилась на амбулаторному лікуванні. Зверталася з приводу амбулаторного лікування та здійснювала догляд за дитиною весь час знаходження її у відділенні - матір.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що мати дитини має постійне місце проживання та піклується про сина, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

При цьому суд апеляційної інстанції в цій справі не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю.

Зазначені висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним в постановах від 14 грудня 2016 року в справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року в справі № 6-564цс17.

Крім того, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши практику Європейського суду з прав людини, зокрема, вказане рішення в справі «М. С. проти України», дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю. Таким чином, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення в інтересах дитини.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк