Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 352/436/15-ц

провадження № 61-5905 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Стандарт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області у складі суддів Васильковського В. М., Малєєва А. Ю., Меленко О. Є. від 6 вересня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Стандарт» (далі - ПАТ КБ «Стандарт» про повернення банківського вкладу та відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 5 серпня 2014 між ним та ПАТ КБ «Стандарт» було укладено договір банківського вкладу № 64126, згідно з умовами якого банк прийняв на депозитний рахунок його грошові кошти у сумі 36 тис. грн, із нарахуванням 26 % річних, датою повернення - 5 лютого 2015 року. У зв'язку із закінченням строку договору він звернувся до банку за отриманням своїх коштів, отримав 700 грн відсотків, а суму вкладу він отримав лише 6 травня 2015 року.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його користь 2 282 грн 31 коп. - відсотків за договором банківського вкладу за період з 5 лютого по 5 травня 2015 року, 263 грн 35 коп. - 3 % річних, 11 882 грн 32 коп. - інфляційні втрати за період з 5 лютого по 5 травня 2015 року, 96 120 грн пені та 10 тис. грн моральної шкоди.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у складі судді Хоминець М. М. від 3 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Стандарт» на користь ОСОБА_4 2 282 грн 31 коп. процентів за договором банківського вкладу, 263 грн 35 коп. - 3 % річних, 11 880 грн інфляційних втрат, а всього 14 425 грн 66 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 5 лютого 2015 року банком було перераховано грошовий вклад позивача з нарахованими відсотками із вкладного рахунку на поточний рахунок позивача, однак 5 лютого 2015 року позивач зміг отримати лише 700 грн відсотків. Відповідач надав позивачу реальну можливість отримати вклад лише 6 травня 2015 року. Тому суд дійшов висновку про стягнення з ПАТ КБ «Стандарт» на користь ОСОБА_4 відсотків за договором банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Стандарт» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час розгляду справи в суді першої інстанції в ПАТ КБ «Стандарт» введена тимчасова адміністрація, а відтак, вимоги позивача щодо стягнення відсотків за договором банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню, оскільки для виплати сум вкладів кредиторам банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію, передбачено спеціальний порядок, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позову, оскільки тимчасову адміністрацію ПАТ КБ «Стандарт» запроваджено 20 лютого 2015 року, а його позовні вимоги стосуються періоду прострочення з 5 лютого 2015 року, тобто до запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

5 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з пунктом 16 статті 2 цього Закону тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У пункті 6 статті 2 вказаного Закону визначено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 зазначеного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунка вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті (частина шоста статті 36 Закону).

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Установлено, що постановою Правління Національного банку України від 19 лютого 2015 року ПАТ КБ «Стандарт» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 лютого 2015 року з 20 лютого 2015 року у ПАТ КБ «Стандарт» запроваджено тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2015 року у ПАТ КБ «Стандарт» відкликано банківську ліцензію.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення відсотків за договором банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Доводи ОСОБА_4 про те, що тимчасову адміністрацію ПАТ КБ «Стандарт» запроваджено 20 лютого 2015 року, а його позовні вимоги стосуються періоду прострочення з 5 лютого 2015 року, тобто до запровадження тимчасової адміністрації, є безпідставними, оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції в ПАТ КБ «Стандарт» було запроваджено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують на законність рішення суду не впливають.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта