Справа № 463/4023/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/6114/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю квартири та нежитлового приміщення, об'єднаним з ним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю квартири та нежитлового приміщення - задоволено.Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 що складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 17.1 кв.м., загальною площею 45,6 кв.м.Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_3 загальною площею 44,3 кв.м.Поділено спільно нажите майно подружжя, а саме: 1)виділено ОСОБА_4 - кухонний набір з умивальником та витяжкою вартістю 48400,00 грн., гардеробну вартістю 3500,00 грн., диван вартістю 8990,00 грн. 2)виділено ОСОБА_6 - газову плитку фірмиWhirpool, духовку фірми Whirpool, мікрохвильову піч фірми Whirpool вартістю 20400,00 грн.; пральну машину фірми LG вартістю 9022,00 грн., холодильник фірми LG вартістю 11277,00 грн., м'яке крісло та пуф вартістю 2000,00 грн., світильники в кількості 5 штук вартістю 5000 грн., килим турецький вартістю 2400,00 грн.Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, 4 961 (чотири тисячі дев'ятсот шістдесят одна) грн. 00 коп. різниці у вартості майна.Стягнуто з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, 4 612 (чотири тисячі шістсот дванадцять) грн. 00 коп., судового збору, сплаченого останнім при поданні позовної заяви.В об'єднаному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволити зустрічний позов ОСОБА_6 в повному обсязі. Вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Зазначає, що суд прийшов до хибного переконання про те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує на те, що згідно матеріалів справи 25.03.2015 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірні квартиру та нежитлове приміщення, які знаходяться за АДРЕСА_1 24.03.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, таким чином право власності виникло в момент, коли позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі про що свідчить згода ОСОБА_6 на укладення вказаних договорів купівлі-продажу. Вказує, що позивачем не доказано наявність коштів, які можна вважати особистою власністю одного з подружжя, та наявність їх до шлюбу та факт купівлі майна саме за ці кошти. Крім цього, зазначає, що покази свідків, які були покладені в основу рішення суду взяті судом помилково, у зв'язку з тим що вказані свідки не були присутніми при укладенні договорів купівлі-продажу. Крім цього, судом не було взято до уваги покази свідка ОСОБА_7, який був присутній при укладенні договорів, долучених до матеріалів справи копій виписок з банківських рахунків батьків відповідача, довідки про зняття коштів, згідно яких вбачається той факт, що батьки ОСОБА_6 мали готівкові кошти в розмірі 20000 доларів США та передали вказані кошти в якості частини своєї доньки при укладенні попередніх договорів ОСОБА_4 та ОСОБА_7

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що така особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що в судовому засіданні брав участь представник відповідача.

Клопотання відповідача та її представника про відкладення розгляду справи з підстав перебування відповідача на лікуванні та необхідності надання особистих пояснень, колегія суддів вважала необґрунтованими оскільки жодних доказів на підтвердження такого клопотання представлено не було, а крім цього жодних доводів, які б свідчили про необхідність заслуховування саме особистих пояснень відповідача, зважаючи на подання нею апеляційної скарги з викладом своєї позиції у такій, присутність у судовому засіданні її представника із належними повноваженнями, надання пояснень відповідачем у суді першої інстанції ні відповідачем, ані її представником наведено не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, пояснення позивача та його представника - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 57, 60, 63, 66, 69-71 СК України, ст.ст. 15, 16, 392 ЦК України, правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 07.12.2016 року у справі №6-1568цс16, задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6, - виходив з того, що 24 березня 2015 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано.З долучених до матеріалів справи копій попередніх договорів від 16.10.2014 року, укладених між забудовником ОСОБА_7 та позивачем ОСОБА_4, встановлено, що у відповідності до вказаних договорів сторони зобов'язувалися у строк до 01.03.2015 року укласти основні договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 та нежитлових приміщень АДРЕСА_5 Згідно п.5 вказаних договорів покупець 16.10.2014 року сплатив продавцю кошти в розмірі 430 571,00 грн. та 172 229,00 грн. відповідно, що дорівнює повній вартості житлового та нежитлового приміщення.На виконання вимог попередніх договорів щодо сплати авансу позивачем ОСОБА_4 було сплачено грошові суми в розмірі 430571,00 грн. та 172229,00 грн. відповідно, на підтвердження чого представив суду копії квитанції № 2696_19 від 16.10.2014 року та № 2696_20 від 16.10.2014 року.Договорами про внесення змін від 25.03.2015 року внесено зміни до попередніх договорів від 16.10.2014 року шляхом збільшення строку, протягом якого сторони зобов'язані укласти основні договори, а саме: до 26.03.2015 року, та зменшено розмір авансу, який підлягає до сплати покупцем за квартиру та нежитлове приміщення до 331000,00 грн. та 130200,00 грн. відповідно.З пояснень позивача, даних в судовому засіданні встановлено, що станом на 25.03.2015 року йому особисто було повернуто частину внесеного авансу по договору від 16.10.2014 року в сумі 170000,00 грн.25.03.2015 року позивачем ОСОБА_4 укладено договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 та нежитлових приміщень АДРЕСА_5 Згідно п.7 вказаних договорів встановлено, що гроші за придбану квартиру та нежитлові приміщення, оплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. У вищезазначений день було лише юридично завершено угоду, яка фактично була оплачена ще 16.10.2014 року після здачі даного будинку в експлуатацію. Тому твердження відповідача про те, що основний договір було укладено після реєстрації шлюбу, а відтак майно є спільною сумісною власністю подружжя, є помилковим, оскільки 25.03.2015 року письмово завершено основну частину угоди 2014 року, коли було повністю внесено кошти. Дана угода в конкретному випадку була лише підставою для подальшої реєстрації права власності.На підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу 25.03.2015 року було внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_4 та нежитлові приміщення АДРЕСА_3 що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Сторони, звертаючись до суду з кардинально протилежними вимогами про визнання майна особистою приватною власністю та спільною сумісною власністю подружжя обґрунтовують такі: позивач - придбанням спірного майна за особисті кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності, відповідач - придбання майна за спільні кошти подружжя. Оцінюючи покликання відповідачки ОСОБА_6 про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю, оскільки придбане за спільні кошти, на предмет обґрунтованості та підтвердження відповідними доказами суд враховує наступне. Відповідач ОСОБА_6, вважаючи придбану та зареєстровану на позивача ОСОБА_4 квартиру та нежитлове приміщення об'єктом спільної сумісної власності подружжя, обґрунтовує це тим, що частину коштів, в розмірі 20000,00 доларів США, на придбання такого майна було надано її батьками. На її думку, вказане підтверджується долученими до матеріалів справи виписками по рахунках, довідками банку та показами свідків. З долучених відповідачем до матеріалів справи копій виписок з банківських рахунків її батьків №57U9-NTSV-N4P7-3FGN та №F1GB-T5BQ-MNKL-1QJH, а також довідок №773444, №687723 судом встановлено, що дійсно в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім'я ОСОБА_8 (мати відповідача) та ОСОБА_9 (батько відповідача) було відкрито банківські рахунки, на які останні здійснювали грошові вклади. 29.04.2014 року вклад в сумі 12260,33 доларів США, а 19.08.2014 року - 10729,53 доларів США, було знято, а рахунки закрито. Таким чином, вказаними документами підтверджено факт належності батькам відповідачки відповідних грошових коштів, однак такі не свідчать про те, що саме зняті кошти в розмірі 20000,00 доларів США було передано на придбання спірної квартири та нежитлового приміщення. Відтак вказані банківські документи не є належним доказом у справі, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Крім того, спірна грошова сума в даному випадку була визначена родовими ознаками та не була індивідуалізована шляхом запису номерів грошових знаків. Аналізуючи пояснення ОСОБА_8 та ОСОБА_7, суд до таких ставиться критично. Свідок ОСОБА_8 документально підтвердила зняття коштів з рахунків, однак, на думку суду, це не може свідчити про те, що такі кошти були передані для придбання житла. Підтвердила, що будь-яких письмових документів щодо передачі ОСОБА_4 таких коштів немає. Суд надає віри поясненням свідка ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 принесла під час оформлення договору кошти, однак які кошти, яке їх походження підтвердити не міг. При ньому будь-якої розмови не велось, розписка не отримувалась. Беручи до уваги одні доказі та відкидаючи інші, суд повинен бути переконаним в тому, що вони є належними, допустимими, достатніми та достовірними. Враховуючи вищенаведене, суд вважає такі докази недопустимими та такими, що ґрунтується на припущеннях. А тому вважає, що відповідачка ОСОБА_6 не довела факту особистої майнової участі у придбанні майна, а тому в позові про поділ спільної сумісної власності подружжя відмовляє. Судом встановлено, що за період перебування сторін у шлюбі ними було придбано за спільні кошти: кухонний набір з умивальником та витяжкою вартістю 48 400,00 грн., гардеробну вартістю 3500,00 грн., диван вартістю 8990,00 грн, газову плитку фірми Whirpool, духовку фірми Whirpool, мікрохвильову піч фірми Whirpool вартістю 20400,00 грн.; пральну машину фірми LG вартістю 9022,00 грн., холодильник фірми LG вартістю 11277,00 грн., м'яке крісло та пуф вартістю 2000,00 грн., світильники в кількості 5 штук вартістю 5000 грн., килим турецький вартістю 2400,00 грн. Відповідач ОСОБА_6 вважає з переліченого вище майна особистим майном пральну машину фірми LG та холодильник фірми LG, на підтвердження чого представила видаткову накладну, яка, на думку суду, свідчить про наміри придбання, а не придбання. На противагу цьому позивач надав рахунок та чек про сплату. Тому суд вважає, що ці дві речі підлягають поділу. Оскільки сторони в судовому засіданні погодили вартість та умови поділу, крім вищезазначеного, набутого за час спільного проживання після реєстрації шлюбу майна у вигляді: побутової техніки, предметів інтер'єру та ін., то суд вважає, що спільно нажите майно подружжя слід поділити наступним чином: 1) виділити ОСОБА_4 - кухонний набір з умивальником та витяжкою вартістю 48 400,00 грн., гардеробну вартістю 3500,00 грн., диван вартістю 8990,00 грн. 2) виділити ОСОБА_6 - газову плитку фірми Whirpool, духовку фірми Whirpool, мікрохвильову піч фірми Whirpool вартістю 20400,00 грн.; пральну машину фірми LG вартістю 9022,00 грн., холодильник фірми LG вартістю 11277,00 грн., м'яке крісло та пуф вартістю 2000,00 грн., світильники в кількості 5 штук вартістю 5000 грн., килим турецький вартістю 2400,00 грн. Оскільки вартість присудженого позивачу майна є більшою, аніж вартість присудженого відповідачу майна, то з позивача на користь відповідача слід стягнути 4961,00 грн. різниці у вартості майна.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 у якому, з врахуванням заяви про збільнення позовних вимог, просив про: визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 що складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 45,6 кв.м. та про визнання за ним права особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_7 загальною площею 44,3 кв.м. Також, здійснити поділ спільно набутого майна, присудивши відповідачці наступне майно: газову плиту фірми Whirpool, духовку фірми Whirpool, мікрохвильову піч фірми Whirpool; пральну машину фірми LG, холодильник фірми LG, елементи м'якої частини - м'яке крісло та пуф, світильники фірми Navrocki в кількості 5 штук, килим (виробництво Туреччина) та позивачу присудити кухонний набір з умивальником та витяжкою, гардеробну та елемент м'якої частини (диван).

Відповідач ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, який був об'єднаний з первісним, у якому просила про: поділ спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири АДРЕСА_8 та нежитлових приміщень АДРЕСА_10; визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частини квартири АДРЕСА_8; визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частини нежитлових приміщень АДРЕСА_10; скасування державної реєстрації об'єкта нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_8 внесеного до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 9177327; скасування державної реєстрації об'єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення АДРЕСА_12 внесеного до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 9178104.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, - сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 24.03.2015 року по 12.12.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

25.03.2015 року, за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі позивачем ОСОБА_4 укладено два договори купівлі-продажу спірних квартири та нежитлових приміщень, відповідно до яких за позивачем зареєстровано право власності на спірні об'єкти нерухомості (а.с. 7-11, 46-53, 68-71).

Позивач посилаючись на те, що такі договори укладені хоч і за час шлюбу, однак майно придбане за такими за його власні кошти, що були сплачені за придбання майна до реєстрації шлюбу, тому майно слід вважати його особистою власністю.

Відповідач відповідно у своєму позові вважає таке майно спільною сумісною власністю, оскільки таке придбано в шлюбі і частина суми на придбання майна була надана її батьками (20 тис. доларів США (еквівалент такої суми). Крім цього, майно збільшилось у своїй вартості за час шлюбу внаслідок проведення у спірних об'єктах нерухомості ремонтних робіт, що знову ж є підставою вважати такі об'єкти нерухомості спільною сумісною власністю.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції підставно взято до уваги доводи позивача ОСОБА_4 та відповідно правильно відхилено доводи відповідача ОСОБА_2

Так, як вбачається із матеріалів справи до укладення основних договорів купівлі-продажу, про які вказано вище між позивачем та ОСОБА_7, (особою продавцем і за основними договорами) 16.10.2014 року, задовго до укладення шлюбу між сторонами, було укладено попередні договори із зобов'язанням укласти згадані основні договори до 1.03.2015 року. При цьому позивачем цього ж 14.10.2014 року у повній мірі було оплачено суми за придбання нерухомості у розмірах 430571 грн. та 172229 грн. (квитанції а.с. 12). Вказані суми після укладення основних договорів були частково повернуті позивачу у розмірах 42029 грн. та 99571 грн., відповідно до Договорів про внесення змін до попередніх договорів, що укладені між тими ж особами 25.03.2015 року (а.с. 191, 192) зважаючи на зменшення вартості об'єктів нерухомості, що придбавалась на час укладення договорів купівлі-продажу.

Як визнали, не заперечували та не спростували сторони, - на час укладення попередніх договорів сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, однією сім'єю не проживали, у «фактичних шлюбних стосунках», «цивільному шлюбі» не перебували (ст. 74 СК України), однак перебували у певних близьких стосунках («зустрічалися»). Про встановлення такого факту у позовах сторін, також, не йшлося.

Відповідач ОСОБА_2, ані її батьки, ні стороною попередніх договорів, ані особами на права, обов'язки чи інтереси яких такі впливають не були. Відповідні положення у договорах - відсутні, згоди на укладення таких договорів вони не давали. Жодних даних у чинних, не скасованих, не визначних недійними, нікчемними повністю чи частково, тощо та навіть не оспорених попередніх договорах, - немає. Відповідно такі договори не породили для вказаних осіб, зокрема, і відповідача будь-яких прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 60, 74 СК України, виключно майно набуте у шлюбі або за час проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та без перебування у іншому шлюбі є (чи може бути визнана) спільним сумісним майном. Майно набуте до шлюбу кожним із подружжя є його особистою власністю.

Як вбачається із матеріалів справи спірні об'єкти нерухомості (права на набуття таких у майбутньому) фактично були придбані до реєстрації шлюбу сторін, оскільки кошти, за які такі придбавались були сплачені (перераховані на рахунки іншої сторони попередніх договорів) особисто позивачем 16.10.2014 року, тобто задовго до реєстрації шлюбу і у період коли сторони однією сім'єю не проживали.

Зважаючи на вказане незважаючи на факт юридичного набуття права власності на спірні об'єкти на наступний день після реєстрації шлюбу, такі слід вважати особистою власністю позивача, оскільки кошти за такі були сплачено до шлюбу, за час роздільного проживання сторін.

Що стосується фінансових можливостей позивача придбати таке майно, то, як вбачається із представлених ним даних про його доходи як фізичної особи підприємця за період 2012-2015 роки у нього були наявними доходи, що перевищують 1 мільйон гривень (а.с. 102-122) та відповідно у нього були фінансові можливості для придбання спірного майна за згадані суми, зважаючи, також, і на те, що позивач зареєстрований як приватний підприємець з 2008 року.

Дійсно, як вбачається із представлених відповідачем довідок ПАТ КБ «Приватбанк» про здійснення банківських операцій батьками відповідача (а.с. 54-59), такі свідчать про зняття ними коштів із їх депозитних рахунків на суму більше 20 тис. доларів США до вересня 2014 року та вказане може свідчити про фінансову потенційну можливість батьків відповідача надати їй допомогу на вказану суму коштів, укладення ними з нею, позивачем, іншими особами в інтересах відповідача, зокрема, і згаданих договорів купівлі-продажу (зокрема можливість бути учасниками таких, надання можливості відповідачу бути стороною таких, тощо). Однак сама наявність грошових коштів без будь-яких даних про те, як, в який спосіб, з породженням яких наслідків і кому передавались; за відсутності будь-яких договорів (угод), які б це підтверджували; з врахуванням стосунків сторін до укладення шлюбу, про які йшлося; при чинності попередніх договорів, договорів купівлі-продажу та договорів про внесення змін, про які йшлося, - жодним чином не свідчить та не може свідчити про набуття будь-яких прав, здобуття інтересів чи виникнення обов'язків за згаданими договорами відповідачем, а тим більше набуття права спільної сумісної власності на спірні об'єкти нерухомості.

Що стосується доводів відповідача про істотне збільшення вартості спірних об'єктів нерухомості за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за рахунок проведення ремонтних робіт у таких протягом перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, спільними зусиллями (ст. 62 СК України), то вказані доводи належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не підтверджені, про такі відповідачем чи її представниками не вказано та клопотань про витребування таких не заявлялось. Такими не можна вважати ні пояснення свідків, ні копію із письмового записника із записами певних робіт та матеріалів із зазначенням певних сум коштів без жодних ідентифікуючих, визнаних сторонами даних щодо спірних об'єктів нерухомості (а.с. 60-64).

Зважаючи на вказане висновки суду слід вважати відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Крім цього такі відповідають і правовим позиціям Верховного Суду України висловлених у ряді справ, що стосуються аналогічних правовідносин , зокрема, у Постановах, що винесені у справах № 6-2921цс16 від 15.11.2017 року; № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року; № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року; № 6-1568цс16 від 7 грудня 2016 року; № 6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року; № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року; № 6-801цс16 від 7 вересня 2016 року та інших.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк