Провадження № 22-ц/773/123/18 Категорія: 59 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 14 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 30.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис про стягнення з нього на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» несплаченої в строк за кредитним договором заборгованості у сумі 22 529,97 грн., який було передано на виконання у відділ державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції.

Вказує на те, що даний виконавчий напис нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки він суперечить цивільному законодавству, згідно з яким нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Оспорюваний виконавчий напис, вчинений нотаріусом на підставі недостовірних даних стягувача про наявність у нього перед банком безспірної заборгованості. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.12.2014 року з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість по кредитному договору в розмірі 12 961 грн. 85 коп.

Зазначає, що вказане рішення суду ним фактично виконано, оскільки на погашення заборгованості сплачено 11 500 грн., проте дані обставини не були перевірені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 30.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі №2437, про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриваБанк» заборгованості в розмірі 22 529 грн. 97 коп. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14.11.2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалено визнати виконавчий напис, вчинений 30.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі №2437, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 22 529 грн. 97 коп. таким, що не підлягає виконанню та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 640 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк», покликаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з таких мотивів.

Місцевим судом встановлено, що 12.12.2014 року Луцьким міськрайонним судом у цивільній справі №161/19064/14-ц ухвалено рішення, яким з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.07.2007 року в розмірі 12 961,85 грн., з яких: 6588,73 грн. - заборгованість за кредитним договором; 4179,70 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1100 грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 593,42 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6).

Дане рішення набрало законної сили і на його виконання 10.02.2015 року Луцьким міськрайонним судом було видано виконавчий лист №161/19064/14-ц на підставі якого 11.09.2015 року постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Будь С.Л. було відкрито виконавче провадження №48712879 (а.с.7).

16.03.2015 року між банком та ОСОБА_4 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості по кредитному договору від 25.07.2007 року, згідно якої сторони погодили заборгованість по договору №1 з дати підписання Генеральної угоди становить 16 060,95 грн. (а.с.10).

Судом також встановлено, що 30.03.2016 року відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся із заявою про вчинення виконавчого напису до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., якою було вчинено виконавчий напис №247 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за згаданою Генеральною угодою №б/н від 16.03.2015 року у розмірі 22 529 грн. 97 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 14 306,76 грн.; заборгованості за відсотками в розмірі 1906,89 грн.; штрафу в розмірі 2132,70 грн.; пені та комісії в розмірі 2483,62 грн. та крім того 1700 грн. витрат пов'язаних із вчиненням виконавчого напису (а.с.11).

На виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса, який має силу виконавчого документа, 03.06.2016 року постановою старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_1 було відкрито виконавче провадження №51291813 (а.с.13).

Як вбачається з постанови старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С.Л. про закінчення виконавчого провадження від 27.09.2017 року, виконавче провадження №48712879 з примусового виконання виконавчого листа №161/19064/14-ц, виданого 10.02.2015 року Луцьким міськрайонним судом, закінчено у зв'язку з тим, що боржник ОСОБА_4 повністю погасив наявний у нього борг та сплатив виконавчий збір і витрати (а.с.24).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтовував тим, що згаданий виконавчий напис нотаріуса №247 від 30.03.2016 року підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинивши його, нотаріус не перевірив документи надані банком, які б підтверджували безспірність заборгованості, а внаслідок того, що банк пред'явив його до виконання в той час коли виконавчою службою вже було відкрито виконавче провадження на виконання рішення суду, це призвело фактично до стягнення заборгованості за кредитним договором у подвійному розмірі.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що вчиняючи виконавчий напис нотаріус не встановив чи боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, оскільки на час його вчинення уже здійснювалось виконання виконавчого листа №161/19064/14-ц, виданого 10.02.2015 року Луцьким міськрайонним судом на суму заборгованості в розмірі 12 961,85 грн. (а.с.6-7), яку повторно включено у розмір заборгованості, на яку вчинено оспорюваний виконавчий напис, що потягло за собою незаконне подвійне стягнення однієї і тієї ж вказаної суми заборгованості за згаданим кредитним договором.

Таким чином, виконавчий напис вчинено на більшу (на 12 961, 85 грн.) суму заборгованості, ніж належало на той час до стягнення з відповідача, у зв'язку з чим цей виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_4 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 14 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: