АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

06 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», в інтересах якого діє Муха Павло Валерійович,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року (суддя Галась І.А.) у справі № 754/15751/15-ц Деснянського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс», Товариство) звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 206 707,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, за умовами якого відповідач отримав в кредит кошти у сумі 33 069,00 доларів США для придбання автомобіля та взяв на себе зобов'язання повернути отримані у кредит кошти в строк до 23.10.2014. За даним договором відповідач, в забезпечення виконання зобов'язань, передав в заставу автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, державний номерний знак НОМЕР_1.

20.04.2012 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк), яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Банк відступив на користь Товариства своє право вимоги за зобов'язаннями, передбаченими договором від 23.10.2007.

Зазначав, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_2 виникла заборгованість, яка на момент звернення до суду з позовом - 20.10.2015 становила 414 943,34 грн., з яких: 206 707,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 104 440,57 грн. - заборгованість за відсотками; 100 889,45 грн. - заборгованість з пені.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач через свого представника Муху П.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом не встановлено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначав, що суд здійснив хибні висновки щодо недоведеності позовних вимог, що стало підставою ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. Суд першої інстанції, в порушення положень ст. 212, 213 ЦПК України, які діяли на час ухвалення рішення, під час розгляду справи не встановив обставини, які мають значення для справи, та не надав їм належної оцінки. Суд, також порушуючи положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України (чинна на час ухвалення рішення), не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, та не роз'яснив учасникам справи їх права та обов'язки щодо вчинення процесуальних дій, та не попереджав про наслідки вчинення або не вчинення таких дій.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність права позивача вимагати виконати зобов'язання за кредитним договором. Судом не було досліджено в судовому засідання надані позивачем докази, які підтверджують таке право, а саме витяг з договору факторингу, який містить всю необхідну інформацію щодо відступлення права вимоги, а також Акт прийому-передачі прав вимоги.

Вказував на те, що суд, в порушення норм матеріального права застосував положення ст. 13 Закону України «Про заставу» в редакції, яка не підлягала застосуванню, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку, що договір застави підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу позивача відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

25 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник позивача - Кожина Н.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, подала до суду заяву про застосування позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з позовом.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит в сумі 33 069,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором ОСОБА_2 передав у заставу автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 АКІБ «УкрСиббанк» у зв'язку з приведенням своєї діяльності у відповідність до положень Закону України «Про акціонерні товариства» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» передав Товариству своє право вимоги до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 23.10.2007.

Судом також встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 20.10.2015 у ОСОБА_2 перед ТОВ «Кредекс Фінанс» виникла заборгованість у сумі 414 943,34 грн., з яких: 206 707,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 104 440,57 грн. - заборгованість за відсотками; 100 889,45 грн. - заборгованість з пені.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази на підтвердження того, що ТОВ «Кредекс Фінанс» є обтяжувачем заставного майна та відсутні докази обтяження транспортного засобу.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що при укладенні Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу не дотримано вимог закону, зокрема про нотаріальне посвідчення договору, а тому відсутні підстави вважати даний договір дійсним.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та вважає їх неправильними з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Відповідно до ч. 3 ст. 1, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу» застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Застава має похідний характер від забезпеченого зобов'язання.

У відповідності до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, вона встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя і сама по собі не є зобов'язанням, а способом забезпечення вже існуючого зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Зазначеною нормою матеріального права не передбачено, що при переході прав кредитора у зобов'язанні до іншої особи, виконання якого забезпечувалося заставою, має укладатися новий договір застави і не встановлено вимог щодо його форми.

Звертаючись до суду з позовом позивачем долучено до позовної заяви витяг з Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 (т. 1, а.с. 50-53).

В матеріалах справи також міститься копія вказаного договору факторингу (т. 1, а.с. 208-222).

Пунктом 2.2. Договору факторингу передбачено, що до ТОВ «Кредекс Фінанс» було передано всі права стосовно заборгованості ОСОБА_2 за Договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 23.10.2007 № 0, включаючи права, що виникають на підставі договорів забезпечення.

Договір факторингу, укладений між Банком та ТОВ «Кредекс Фінанс» є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Матеріалами справи також підтверджується, а саме Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що обтяжувачем за Договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 23.10.2007 виступає ТОВ «Кредекс Фінанс» (т. 1, а.с. 32-34).

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів, що позивач є обтяжувачем заставного майна та відсутність доказів обтяження такого майна, не відповідає обставинам справи.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду, що при укладанні договору кредиту та застави транспортного засобу було порушено вимоги щодо форми договору, зокрема щодо нотаріального посвідчення.

В статтю 13 «Форма договору застави» Закону України «Про заставу» законодавцем неодноразово вносилися зміни.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» в редакції, чинній на час укладення Договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 23.10.2007, договір застави повинен був укладатися в письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен був нотаріально посвідчуватися на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснювалося за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Згідно умов Договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 23.10.2007 предметом застави виступає рухоме майно - транспортний засіб SUZUKI GRAND VITARA, державний номерний знак НОМЕР_1.

Отже, Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 23.10.2007 укладено у простій письмовій формі, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про заставу» в редакції, яка діяла на час укладення договору, якою не вимагалося нотаріальне посвідчення такого виду договору.

При цьому у відповідності до вимог ст. 14 Закону України «Про заставу» в редакції, яка діяла на час укладення договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу від 23.10.2007, недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Отже, такий договір не є нікчемним, а є оспорюваним та може бути визнаний недійсним. Проте, матеріали справи не містять доказів, що Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу визнано недійсним у встановленому законом порядку.

Як зазначалось вище у відповідності до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 23.10.2007, укладений з дотриманням закону.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильного вирішення спору, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка діяла на час ухвалення рішення, на суд покладено певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи; роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви було надано копію договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012.

В подальшому представником позивача в судовому засіданні суду першої інстанції на підтвердження заявлених вимог надано Акт приймання-передачі від 14 травня 2012, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», який підтверджує право вимоги Товариства за договором про надання кредиту та заставу транспортного засобу (т. 1, а.с. 131, 208-222).

Судом першої інстанції не надано правової оцінки у сукупності з іншими письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, Договору факторингу та Акту приймання-передачі, що свідчить про те, що суд не виконав, покладених на нього обов'язків щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм Цивільного процесуального кодексу.

Так, пунктом 2.2. Договору факторингу передбачено, що у дату передачі, всі права (включаючи права, що виникають на підставі Договорів забезпечення) стосовно заборгованості передаються фактору (ТОВ «Кредекс Фінанс»).

Як зазначено у п. 3 Акту приймання-передачі від 14.05.2012 клієнт передає (відступає) права вимоги за кредитами фактору (за переліком, наведеним у частині А Додатку 1 (Реєстр заборгованості боржників) до Договору), а фактор цим приймає такі права вимоги за кредитами. Клієнт та фактор підтверджують, що передача прав вимоги за кредитами, переліченими у частині А Додатку 1 (Реєстр заборгованості боржників) до Договору, набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього Акту приймання передачі, як передбачено у пункті 2.3. Договору факторингу.

В пункті 2.3. Договору факторингу передбачено, що за умови, що фактор сплатив у повному обсязі ціну продажу клієнтові до або у дату передачі, передача набуває чинності у дату передачі з моменту підписання Акту приймання-передачі, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості і отримує відповідні права вимоги за кредитами. Акт приймання-передачі, підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками, у формі викладеній в Додатку 2 до цього Договору, є доказом передачі.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).

Отже, наведені положення закону та встановлені обставини свідчать про те, що до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_2 стосовно заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 23.10.2007, включаючи права, що виникають на підставі договорів забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи 23 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № 0 (далі - Договір), за умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти (кредит) в сумі 33 069,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених Договором. Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 166 998,45 грн. 45 коп. за курсом Національного банку України на день укладання Договору. Кредит надано для придбання автомобіля на строк до 23.10.2014 зі сплатою 14,00% річних за користування кредитом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов'язань за Договором у нього виникла заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості, долученого позивачем до позовної заяви, станом на 20.10.2015 складала 414 943,34 грн., з яких: 206 707,61 грн. - заборгованість по основній сумі кредиту; 104 440,57 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 2 905,71 грн. - заборгованість з пені; 100 889,45 грн. - нараховані відсотки згідно кредитного договору (т. 1, а.с. 35-36).

Оскільки звертаючись до суду з позовом позивачем заявлено вимоги в межах заборгованості за тілом кредиту у розмірі 206 707,61 грн. (і саме з цієї суми позивач виходив, визначаючи ціну позову), відповідно до ст. 11 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) і вирішувався спір у межах цієї суми.

Позивач протягом розгляду справи в суді першої інстанції не збільшував розмір позовних вимог, зокрема щодо суми заборгованості.

При цьому, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог Товариства, які виклав в своїх письмових заперечення (т.1, а.с.105-107), не надав належних та допустимих доказів на спростування вказаної суми, суму заборгованості не оспорював, а лише вказував на те, що йому в порушення вимог закону не було повідомлено про відступлення права вимоги за Договором.

Більш того, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції фактично визнала позовні вимоги. Вважаючи, що позов не підлягає задоволенню, у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, подала заяву про застосування строків позовної давності.

Однак, суд апеляційної інстанції відхиляє заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки при розгляді справи апеляційний суд здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не вирішується заява про застосування позовної давності.

Крім цього, ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, приймав участь в судових засіданнях через свого представника, однак із заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції не звертався.

Ураховуючи викладене, а також беручи до уваги положення ст. 13, 367 ЦПК України за правилами яких суд розглядає справу в межах заявлених вимог, та переглядає справу за наявними в ній доказами, колегія суддів приходить до висновку, що доведеною є сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 206 707,61 грн.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що у забезпечення виконання зобов'язань в повному обсязі позичальника за даним Договором позичальник передає в заставу, а Банк приймає наступне рухоме майно, а саме - транспортний засіб (предмет застави): марка SUZUKI, модель GRAND VITARA, рік випуску 2007, колір чорний, тип ТЗ легковий універсал, номери агрегатів: шасі НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4, кузов НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що вартість предмету застави складає 167 000,00 грн.

Відповідно до пункту 8.1. Договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється Банком: у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за цим Договором та/або у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом позичальника.

Звернення стягнення на предмет застави, відповідно до статті 590 ЦК України, здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами Договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави можливе, як в позасудовому порядку, так і за рішенням суду.

Звернення стягнення за рішенням суду здійснюється відповідно до чинного законодавства України (п. 8.6. Договору).

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено договором або законом.

За умовами Договору ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання повернути наданий кредит у повному обсязі з нарахованими відсотками у строк до 23.10.2014.

Матеріали справи не містять доказів, що у строк до 23.10.2014 ОСОБА_2 належним чином виконав умови Договору та повернув кредит у повному обсязі з нарахованими відсотками.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він належним чином виконував умови Договору первісному кредитору не підтверджуються належними доказами. Зокрема, в матеріалах справи відсутні квитанції або платіжні доручення про погашення кредиту.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 206 707,61 грн. ОСОБА_2 є обґрунтованими, та підлягають задоволенню.

За правилами статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень» (далі - Закон) у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувала; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Відповідно до ч. 5 ст. 30 Закону договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом.

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення відповідача, що позивач порушив вимоги ст. 27 Закону та не повідомив його про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, оскільки даною нормою передбачено повідомлення боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання у разі, якщо обтяжувач має намір звернути стягнення на предмет застави в позасудовому порядку.

Звернення ТОВ «Кредекс Фінанс» до суду з позовом до ОСОБА_2 і є повідомленням боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Кредекс Фінанс» до звернення до суду з позовом надіслало ОСОБА_2 05.03.2015 вих. № 10951857 повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання (т. 1, а.с. 37-38).

З огляду викладене, судова колегія приходить до висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Кредекс Фінанс» про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за Договором в розмірі 206 707,61 грн. у спосіб продажу ТОВ «Кредекс Фінанс» від імені ОСОБА_2 предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, а також наданням ТОВ «Кредекс Фінанс» всіх інших прав та повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки.

Оскільки умовами Договору застави передбачено, що за домовленістю сторін вартість предмета застави складає 167 000,00 грн., колегія суддів приходить до висновку, що початкову ціну предмета застави необхідно встановити у розмірі, погодженому сторонами у договорі, а саме 167 000,00 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом ухвалено рішення з порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, що в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, він відповідно і змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні позивача до суду з позовом ним сплачено судовий збір на суму 3 100,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3077 від 27.10.2015. (т. 1, а.с.2). При зверненні до суду з апеляційною скаргою, відповідно до платіжного доручення № 3321 від 06.06.2016, сплачено судовий збір у сумі 3410,68 грн. (т. 1, а.с.165).

Таким чином, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» судовий збір у сумі 6 511,29 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», в інтересах якого діє Муха ПавлоВалерійович, - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту ОСОБА_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» за кредитним договором № 0 від 23 жовтня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 в розмірі 206 707 грн. 61 коп. звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки SUZUKI, модель GRAND VITARA, рік випуску 2007, колір чорний, тип ТЗ легковий універсал, номери агрегатів: шасі НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4, кузов НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» будь-якій іншій особі покупцю з правом укладати від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, а також наданням Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» всіх інших прав та повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави, встановивши початкову ціну предмета застави в сумі 167 000 (сто шістдесят сім тисяч) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» () судовий збір у сумі 6 511 (шість тисяч п'ятсот одинадцять) грн. 29 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 07 лютого 2018 рік.

Головуючий:

Судді:

Єдиний унікальний номер справи: № 754/15751/15-ц

Провадження: № 22-ц/796/716/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.