Ухвала

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 201/2817/14-ц

провадження № 61-3746 зп 18

Верховний Суд у складі колегії постійної суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту належності права спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що у період з січня 2003 року по 23 червня 2007 року вона проживала разом із ОСОБА_7 (батьком ОСОБА_4.) однією сім'єю без реєстрації шлюбу, який було зареєстровано 23 червня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Зазначала, що у період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу, ними було придбано квартири № 2 та № 5, що розташовані на АДРЕСА_6

Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_7, просила: визнати частково недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д., від 23 травня 2012 року, складений ОСОБА_7, в частині заповідання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частинах, квартир № № 2, 5 у будинку № 4 на АДРЕСА_6; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири № 2, що розташована в житловому будинку літ. А-14, за адресою: АДРЕСА_6; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири № 5, що розташована в житловому будинку літ. А-14, за адресою: АДРЕСА_6,; визнати за нею право власності на паркувальне місце

№ 34, гаража стоянки літ. А прим. 1-1, а-1, загальною площею 15,9 кв. м, що розташована в нежитловому приміщенні № 48, житлового АДРЕСА_6.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту належності права спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що у період з січня

2003 року ОСОБА_5 та її батько - ОСОБА_7 проживали однією сім'єю та фактично перебували у шлюбних відносинах, а отже все майно, яке було набуто кожним із них за цей час до смерті ОСОБА_7 відноситься до спільної сумісної власності, а саме: придбані під час шлюбу на ім'я

ОСОБА_5 транспортні засоби, однокімнатна та двокімнатна квартири.

Посилаючись на те, що вона, як донька померлого ОСОБА_7, має право у першу чергу на спадкування за законом всього майна, просила встановити факт належності права спільної сумісної власності ОСОБА_7, померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/2 частини: автомобіля марки SkodaОсtаvіа А5 ЕІеgаnсе, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску; автомобіля марки Skoda Осtаvіа А5 1595, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2012 року випуску; автомобіля марки Ford Crown Victoria4600, реєстраційний номер НОМЕР_3, , 1994 року випуску; квартири АДРЕСА_1; квартири АДРЕСА_2; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частини вищезазначеного майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 лютого

2016 року у задоволенні позовну ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт належності на права спільної сумісної власності

ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/2 частини: автомобіля марки Skoda Осtаvіа А5 ЕІеgаnсе, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску; автомобіля марки Skoda Осtаvіа А5 1595, реєстраційний номер

НОМЕР_2, 2012 року випуску; автомобіля марки FordCrown Victoria4600, реєстраційний номер НОМЕР_3, 1994 року випуску; квартири, розташованої АДРЕСА_3;квартири, розташованої АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частини:автомобіля марки Skoda Осtаvіа А5 Е1еgаnсе, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску; автомобіля марки Skoda Осtаvіа А5 1595, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2012 року випуску; автомобіля марки Ford Crown Victoria4600, реєстраційний номер НОМЕР_3, 1994 року випуску; квартири, розташованої АДРЕСА_5 у

м. Дніпропетровську; квартири, розташованої по АДРЕСА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 лютого 2016 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року касаційну

скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 3 лютого 2016 року у не скасованій частині при апеляційному перегляді, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2016 року залишити без змін.

13 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України у редакції 2004 року (далі - ЦПК України).

Посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанцій

статей 46, 60, 74 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), просила скасувати рішення апеляційного суду та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, та ухвалити нове рішення про задоволення її зустрічних позовних вимог.

На підтвердження наявності підстав для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_4 надано ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року (справа № 199/7266/14-ц); від 12 жовтня

2016 року (справа № 396/1549/15-ц); від 16 листопада 2016 року (справа

№ 725/7490/14-ц); від 30 листопада 2016 року (справа № 178/1211/14-ц);

від 1 лютого 2017 року (справа № 541/642/13-ц); постанову Верховного Суду України від 8 червня 2016 року (справа № 6-2253 цс 15); постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа № 6-692 цс 16) та від 24 травня 2017 року (справа № 6-843 цс 17).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

24 січня 2018 року вказану заяву разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи заяви, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_5 надані суду належні

та допустимі докази на підтвердження того, що у період спільного проживання із ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, квартира АДРЕСА_2 була придбана

за її особисті кошти за договором купівлі-продажу цінних паперів

від 31 жовтня 2006 року № КВ 628/06, і зазначена обставина не спростовано ОСОБА_4 Крім того, останньою не доведено, що ОСОБА_7 у 2006 році витрачалися власні кошти на придбання спірної квартири.

Також зазначено, що автомобіль Skoda Осtаvіа А5 ЕІеgаnсе, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, дата реєстрації автомобіля - 31 травня 2012 року, автомобіль марки Ford Crown Victoria 4600, реєстраційний номер

НОМЕР_3, 1994 року випуску, дата реєстрації автомобіля - 23 травня

2013 року, власником яких є ОСОБА_5, придбані у 2012 та 2013 році, тобто у період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська визнано недійсним. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 за життя у 2012-2013 роках витрачав власні кошти на придбання зазначених автомобілів суду не було надано.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 21 вересня 2016 року (справа № 199/7266/14-ц) суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу виходив з того, що майно, набуте під час спільного проживання осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, є об'єктом спільної сумісної власності, якщо це майно придбане внаслідок їх спільної праці .

- 12 жовтня 2016 року (справа № 396/1549/15-ц) суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив з того, що суд апеляційної інстанцій не звернув увагу на те, що визнання майна таким, що належить на справі спільної сумісної власності жінці та чоловіку, які проживають однією сім'єю та не перебувають у шлюбі між собою, відбувається лише шляхом встановлення факту спільно проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту та придбання такого майна за спільні кошти.

- 16 листопада 2016 року (справа № 725/7490/14-ц) суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалені у справі судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що сторони фактично проживали однією сім'єю до

2004 року, тобто до того часу, як набрав чинності СК України, а Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив норми, які визначали правовий режим майна, набутого під час проживання осіб однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

- 30 листопада 2016 року (справа № 178/1211/14-ц) суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалені у справі судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що судами не установлені факти, які вказують на проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та побуту.

- 1 лютого 2017 року (справа № 541/642/13-ц) суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалені у справі судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що суди не правильно застосували положення

статті 69 СК України, визначили частини у спільному майні подружжя, права, на які кожен з них має відповідно до положень сімейного законодавства, не вирішивши при цьому спір, який виник між сторонами.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 8 червня

2016 року (справа № 6-2253цс15) міститься правовий висновок про те, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа

№ 6- 692цс16), яку ОСОБА_4 додала до заяви, висловлено правову позицію, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17), яка надана на підтвердження неоднакового застосування норм статті 74 СК України, містить висновок про застосування судами положень статей 60, 61 СК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судових рішеннях, наданих для порівняння, та у судовому рішенні про перегляд якого заявлено ОСОБА_4, судами установлені різні фактичні обставини справи, а тому відсутні підстави вважати, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Також судом не встановлена, невідповідність ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 74 СК України, викладеному у постанові Верховного Суду України від 8 червня

2016 року (справа № 6-2253цс15), яку заявник надав для порівняння.

Таким чином, прикладів неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 45, 46, 74 СК України, положеннями яких визначено правовий режим майна, набутого під час шлюбу, який визнано судом недійсним та майна, яке набуто під час проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, заявником не надано.

Відповідно до статті 360 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд) у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що у допуску до провадження заяви ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року слід відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 355, 360 ЦПК України

від 18 березня 2004 року, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту належності права спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом, за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник