Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 344/8870/16-ц

провадження № 61-56 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»;

представник відповідача - Шерстюк ТетянаВолодимирівна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року у складі судді Домбровської Г. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Томин О. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості по заробітній платі, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 вересня 2009 року вона працювала на державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру»(далі - ДП «Центр державного земельного кадастру») на посаді бухгалтера.

Наказом від 31 грудня 2015 року № 54-к її було звільнено з роботи за власним бажання у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Зазначала, що, починаючи з січня 2014 року відповідач допускав затримку у виплаті заробітної плати, компенсацію у зв'язку з порушенням термінів її виплати не нараховував, у день звільнення повного розрахунку з нею не провів.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивачпросила суд стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 19 057 грн 19 коп., суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 3 170 грн 59 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 січня 2016 року по 30 січня 2017 року в сумі 42 965 грн 10 коп., а всього разом 65 192 грн 88 коп.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_4 суму заборгованості по заробітній платі та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати на загальну суму 22 227 грн 78 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 січня 2016 року по 30 січня 2017 року в розмірі 42 965 грн 10 коп., а всього разом 65 192 грн 88 коп.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 22 березня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач допускав затримку у виплаті заробітної плати, компенсацію у зв'язку з порушенням термінів її виплати в місяці погашення заборгованості не нараховував, у день звільнення з роботи (31 грудня 2015 року) повного розрахунку з позивачем не провів, а розрахунок суми заборгованості по заробітній платі та суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, наданий позивачем, відповідачем не спростовано.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року апеляційна скарга ДП «Центр державного земельного кадастру» відхилена, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у день звільнення відповідачем позивачу не було виплачено належні до сплати суми, що підтверджується, зокрема, довідкою Івано-Франківської регіональної філії підприємства від 31 грудня 2015 року № 77-д про заборгованість по заробітній платі. При цьому апеляційний суд зазначив, що повноваження ОСОБА_6 на видачу такої довідки підтверджується довіреністю від 31 грудня 2015 року № 1083, якою він, як голова комісії із закриття Івано-Франківської регіональної філії підприємства, уповноважений від імені підприємства та в межах, визначених положенням про філію, у тому числі, відсторонювати та звільняти з роботи працівників філії, окрім тих, щодо яких необхідно погодження керівника підприємства, в межах затвердженого підприємством штатного розпису, нараховувати та виплачувати заробітну плату працівникам, а також вирішувати самостійно інші кадрові питання. Середньоденний заробіток обчислено згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

У грудні 2017 року ДП «Центр державного земельного кадастру» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з наказом ДП «Центр державного земельного кадастру» від 18 листопада 2015 року № 309-к ОСОБА_6 з 19 листопада 2015 року звільнено з посади директора Івано-Франківської філії підприємства. ОСОБА_4 надана до суду довідку про суму заборгованості по заробітної плати станом на 31 грудня 2015 року, підписану директором Івано-Франківської регіональної філії ОСОБА_6 та заступником головного бухгалтера філії. Тому, на думку заявника, станом на час видачі цієї довідки та внесення до трудової книжки запису про звільнення позивача з роботи (31 грудня 2015 року) ОСОБА_6 не мав повноважень на видачу будь-яких документів від імені підприємства та проведення звільнення працівників філії. Заявник зазначав, що судом не наведено розрахунку суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Також заявник посилався на порушення судом норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, а саме несплату позивачем суми судового збору по вимогам про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»).

Встановивши, що відповідачем порушувалися строки виплати заробітної плати позивачу, унаслідок чого позивач 31 грудня 2015 року звільнилася з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, суди дійшли вірного висновку про задоволення вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. При цьому, суди правильно зазначили, що відповідачем розрахунок суми компенсації, наданий позивачем, не спростовано. Не надано таких доказів і до суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судами встановлено, що в день звільнення відповідачем позивачу не було виплачено всі належні до сплати суми, що підтверджується довідкою Івано-Франківської регіональної філії ДП ««Центр державного земельного кадастру» від 31 грудня 2015 року № 77-д, згідно якої станом на 31 грудня 2015 року загальна сума заборгованості перед ОСОБА_4 по заробітній платі за період червень - грудень 2015 року складала 29 416 грн 23 грн. При цьому судами враховано, що 11 квітня 2016 року ОСОБА_4 виплачено 10 359 грн 04 коп. заборгованості по заробітній платі.

Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_6 не мав повноважень на видачу такої довідки спростовується матеріалами справи, зокрема наявними у справі копіями довіреностей від 29 вересня 2015 року № 874 та від 31 грудня 2015 року № 1083. Крім того, розмір заборгованості по заробітній платі відповідачем не спростовано, не надано таких доказів і до суду касаційної інстанції.

Також є правильним висновок судів про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 1 січня 2016 року по 30 січня 2017 року, розмір якого розраховано згідно з вимогами статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Посилання касаційної скарги на порушення судом норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, а саме несплата позивачем суми судового збору безпідставні, оскільки додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат, що узгоджується з повноваженнями суду, передбаченими статтями 80, 215 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк