Уманський міськрайонний суд Черкаської області
Справа №705/4544/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

при секретарі Остропольській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду по вулиці Садовій, 5 в місті Умані Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за розпискою та зазначив, що 20.10.2009 р. між ним та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до якого він надав ОСОБА_2 в борг 15 000,00 доларів США строком на 6 місяців до 20.03.2010 р. з виплатою 4% від суми боргу щомісячно. На день подачі позову ОСОБА_2 грошові кошти повернув частково, останній його платіж відбувся 15.07.2013 р. у сумі 100 доларів США. Всього ОСОБА_2 повернуто 1 900,00 доларів США. Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 415 496 грн., що становить в еквіваленті 16 700,00 доларів США.

20.02.2017 р. ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по основному боргу 405 300 грн., що відповідає 15 000 доларів США та 1 375 318 грн. відсотків за користування, що відповідає 50 900 доларів США, а всього заборгованість в гривневому еквіваленті 1 780 618 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заяву з прохання розглядати справу без його участі, доручив представляти його інтереси ОСОБА_4, а також подав до суду письмові заперечення стосовно позову в яких позов не визнав та заяву про застосування до позову ОСОБА_1 наслідків пропуску строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, та пояснив, що борг ОСОБА_2 повернуто в повному обсязі і підстав для задоволення позову не має.

ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях пояснив, що борг ОСОБА_1 він повертав різними сумами через ОСОБА_5, як було домовлено між ними при отриманні боргу, по 500,00; 1 000,00; 2 000,00; 2 500,00; 5 000,00 доларів США. Останню суму боргу в розмірі 2 500,00 доларів США ним повернуто ОСОБА_1 літом 2012 року, точну дату не памятає. Жодного разу при поверненні боргу він не вимагав розписок ні від ОСОБА_1, ні від ОСОБА_5 і вони їх не писали. Не віддавав борг безпосередньо ОСОБА_1, а виконував умови розписки повертаючи борг через ОСОБА_5 Не було і випадків повернення грошових коштів в сумі меншій ніж 500,00 доларів США, в тому числі і 100,00 доларів США.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що позивач по справі ОСОБА_1 є його другом і кумом, а відповідач по справі ОСОБА_2 його сват, оскільки їх діти перебувають у шлюбі. Сторони по справі знайомі не були, це саме він їх познайомив, так як ОСОБА_2 дуже просив допомогти із грошима і він вирішив піти йому на зустріч, познайомивши з позивачем по справі. Відповідач разом з дружиною прийшли до позивача 20 жовтня 2009 року, тоді і було фактично укладено договір позики, в підтвердження чого відповідач власноручно написав розписку, у якій розписалася його дружина, сам боржник і він. Згідно їх домовленості ОСОБА_2 мав кошти повернути протягом шести місяців, але щомісяця мав сплачувати відсотки у розмірі 600 доларів. Також було обумовлено, що в разі, якщо кошти ОСОБА_2 не зможе повернути, то у власність ОСОБА_1 перейде будинок позивача, розташований у селі ОСОБА_4. Перших три місяці відповідач належним чином виконував умови договору, а потім припинив виплати, посилаючись на проблеми з бізнесом. Останній раз кошти ОСОБА_2 повертав у липні 2013 року. У цей час він перебував на морі з онуком і йому зателефонував син, який повідомив, що ОСОБА_2 передав йому 2100 доларів для повернення боргу, а коли він повернувся, то син дійсно цю суму передав, але в подальшому забрав 2000 доларів для власних потреб, тому ОСОБА_1 він передав лише 100 доларів. Про отримання коштів позивач написав розписку, яку він передав сватові. Копію цієї розписки робив для себе, але де вона зараз не памятає.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі ОСОБА_1 її чоловік. У жовтні 2009 року їх знайомий ОСОБА_2 прийшов до них додому разом зі своєю цивільною дружиною та уклав договір позики, згідно умов якого її чоловік позичив 15000 доларів, під 4 відсотки, строком на 6 місяців, про що написав розписку. Інших умов укладення договору не памятає. До цього часу кошти не повернуто, лише у перші місяці після укладення сплачував відсотки. До укладення договору вони з чоловіком ОСОБА_2 бачили на весіллі у сина ОСОБА_5 та на хрестинах його онука.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що одружений на дочці відповідача ОСОБА_2 Перебуваючи у таких родинних відносинах, останній неодноразово звертався до нього та до його батька з проханням позичити гроші. Батько у 2009 році таке прохання виконав, познайомив ОСОБА_2 з ОСОБА_1, між якими і було укладено договір позики. Яку саме суму позичив ОСОБА_2 йому невідомо, але знає точно, що це була значна сума. Чи повертав він заборгованість не знає, але одного разу ОСОБА_2 залишив їм 2100 доларів для передачі їх кредитору, які він завіз своєму батькові. В подальшому ці кошти знадобилися йому і він їх забрав для власних потреб. Про те чи повернуто борг йому не відомо, але із розмови з ОСОБА_2 зрозумів, що борг ще має місце, але останній його повертати не збирається.

Заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити виходячи із наступних обставин.

Судом встановлено, що 20.10.2009 р. ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15 000,00 доларів США, а ОСОБА_2 в свою чергу гарантував йому виплату щомісячно 4% за користування його коштами від усієї суми боргу. Даний факт визнано сторонами, а тому, відповідно до ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Судом також встановлено, що при отриманні грошових коштів договір позики між сторонами укладено не було, а вони обмежились написанням ОСОБА_2 розписки про отримання в позику грошових коштів із зазначенням в ній зобовязання ОСОБА_2 виплатити відсотки за користування грошовими коштами та із зазначенням остаточного строку повернення позики 20.03.2010 р.

ОСОБА_2 до зазначеної дати позику не повернув, а здійснив повне повернення грошових коштів у 2012 році, однак доказів здійснення повернення позики надати до суду не зміг, тому суд позбавлений можливості прийняти ці пояснення до уваги при ухваленні рішення, тим більше, що ОСОБА_1 заперечував факт повернення позики.

Разом з тим суд вважає обґрунтованою заяву ОСОБА_2 про застосування до цих правовідносин наслідків пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, про що говориться в ч. 4 ст. 267 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами, що вже 21.03.2010 р. ОСОБА_1 було достовірно відомо, що ОСОБА_2 в установлений ними строк позику не повернув, у звязку з чим порушуються права позикодавця.

Як слідує із норми частини 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За змістом зазначених норм ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р., прийнятій у справі № 6-116цс13.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 р., прийнятій у справі № 6-20цс14, від 29.10.2014 р., прийнятій у справі № 6-169цс14 та від 30.09.2015 р., прийнятій у справі № 6-154цс15.

Таким чином за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку, як передбачено ч. 5 ст. 261 ЦК України, а тому, приймаючи до уваги, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено строк виконання зобовязання по поверненню позики 20 березня 2010 року, суд приходить до висновку, що початок перебігу позовної давності для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушених прав розпочався 21 березня 2010 року, оскільки він співпадає із моментом виникнення у ОСОБА_1 права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Наданий Законом ОСОБА_1 строк для звернення до суду закінчився 21 березня 2013 року.

Суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_1 в частині того, що надана ним до суду ксерокопія розписки від 15.07.2013 р. про отримання від ОСОБА_2 100 доларів США для погашення частини боргу є підставою для визнання факту переривання строку перебігу позовної давності, виходячи із наступних обставин.

Надана ОСОБА_1 ксерокопія розписки від 15.07.2013 р. не може бути визнана належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, оскільки вона належним чином не завірена уповноваженою на це особою, оригінал розписки для огляду до суду не наданий, крім того на ксерокопії відсутній підпис ОСОБА_2, який міг би підтвердити легітимність цієї розписки як доказу.

Не вбачає суд переривання перебігу строку позовної давності і по тій причині, що відсутні правові підстави для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України, якою визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Судовою практикою та юридичною наукою України встановлено, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії, зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У даному випадку, згідно з умовами усного договору ОСОБА_2 мав за обовязок виконати зобов'язання до 20.03.2010 р., а розписка від 13.07.2013 р. може свідчити тільки про визнання ним лише певної частини боргу.

Як слідує із наданої ОСОБА_1 ксерокопії розписки, станом на 15.07.2013 р. ОСОБА_2 повернуто тільки 1 900,00 доларів США боргу із 15 000,00. ОСОБА_2 даний факт та наявність боргу станом на зазначену дану не визнав, а тому можливе повернення ним 15.07.2013 р. тільки 100,00 доларів США може свідчити тільки про визнання частини боргу.

Суд приходить до висновку, що якщо боржник (ОСОБА_2А.) вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини , то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Саме до такої правової оцінки прийшов Верховний Суд України в постанові від 09.11.2016 р., прийнятій у справі № 362/4015/15-ц. Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена в постановах від 09.11.2016 р. у справі № 761/14514/14-ц та від 23.11.2016р. у справі № 308/16549/13-ц.

Частиною 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При розгляданої даної цивільної справи суд не вбачає підстав для відступу від правової оцінки Верховного Суду України.

Крім іншого суд вважає за необхідне відмітити, що ксерокопія розписки про повернення ОСОБА_2 100 доларів США датована 15.07.2013 р., тобто після спливу строку загальної позовної давності, який закінчився 21.03.2013 р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 207, 208, 509, 526, 533, 610 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 158, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Скасувати засоби забезпечення позову (накладення арешту на обєкти нерухомого майна) застосовані ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року у межах вказаної цивільної справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Черкаської області безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Уманський міськрайонний суд Черкаської області.

Суддя: А. Б. Коваль