Справа № 458/1024/17
РІШЕННЯ

08 лютого 2018 року Турківський районний суд Львівської області в складі судді Строни Т.Г., за участю секретаря Сисан С.І., розглянувши в м.Турці Львівської області в режимі відеоконференції із державною установою "Катеринівська виправна колонія (№ 46)" позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: виконком ОСОБА_3 сільської ради Турківського району Львівської області, Турківська районна державна адміністрація Львівської області, про надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон,

встановив:

31.10.2017 року до суду із даною позовною заявою звернулася ОСОБА_1.

Посилається на те, що з відповідачем зареєструвала шлюб 27.09.2012 року, і 30.06.2013 року в них народилася дочка, ОСОБА_3. З моменту народження і до сьогоднішнього дня дочка постійно проживала із нею.

25.05.2017 року рішенням Турківського районного суду Львівської області шлюб між нею, ОСОБА_4, та відповідачем, ОСОБА_2, розірвано.

У 2010 році Турківським районним судом Львівської області ОСОБА_2 засуджено до дев'яти років позбавлення волі з поміщенням до кримінально-виконавчої установи з конфіскацією майна, і в даний час він перебуває у місцях позбавлення волі.

Вона неодноразово телефонувала ОСОБА_2, щоб він надав дозвіл на виїзд їх доньки ОСОБА_3 з нею за кордон, однак він їй відмовляв у проханні. Тоді вона вирішила поїхати з донькою до відповідача у виправну колонію. Однак 18.10.2017 року побачення із відповідачем не відбулось, оскільки він відмовився йти на побачення з нею та донькою.

Зазначає, що має переваги у порівнянні з відповідачем, тому що безпосередньо виховувала, годувала, одягала доньку з моменту народження до останнього часу, а відповідач таких обовязків ніколи самостійно не виконував.

Своє право на виїзд разом з донькою за кордон пояснює тим, що дитині обєктивно буде краще з матірю, вона для дитини завжди створює всі необхідні умови для нормального розвитку та життя.

Просила суд надати їй, ОСОБА_1, дозвіл на виїзд за кордон з донькою, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька, ОСОБА_2, до повноліття дитини.

В судове засідання позивачка не прибула, довірила представляти свої інтереси ОСОБА_5.

В судовому засіданні представники позивачки, ОСОБА_5 та адвокат ОСОБА_6, подали уточнення до позову: просять надати дозвіл ОСОБА_1, на виїзд за кордон з дочкою, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька, ОСОБА_2, на період із 02 червня 2018 року до 30 серпня 2018 року, а не до 18 років, як вони просили раніше; позовні вимоги підтримали та просять суд з урахуванням прав та інтересів малолітньої дитини позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов спочатку не визнав, однак в останньому судовому засіданні погодився із вимогами позивачки і пояснив, що вважає, що дитина має право на спілкування і проживання протягом певного часу із матір'ю, однак не до 18 років.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, адвокат ОСОБА_7, погодився із позицією відповідача.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування, Турківської районної державної адміністрації Львівської області, позов визнав.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування, виконкому ОСОБА_3 сільської ради Турківського району Львівської області, в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, просить справу розглянути за його відсутності.

Вислухавши учасників справи, допитавши свідка ОСОБА_8, опитавши малолітню ОСОБА_3, проаналізувавши матеріали та дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що із 25.05.2010 року по даний час відповідач ОСОБА_2 перебуває в ув'язненні в державній установі "Катеринівська виправна колонія (№ 46)", оскільки 30.07.2010 року Турківським районним судом Львівської області він засуджений за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України до позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Із 27.09.2012 року по 25.05.2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого 30.06.2013 року в с. Ільник Турківського району Львівської області у них народилася донька, ОСОБА_3, яка із часу народження проживала із позивачкою.

25.05.2017 року Турківським районним судом Львівської області шлюб між сторонами розірвано.

Із 05.о8.2017 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі із громадянином ОСОБА_9, Пшемиславом ОСОБА_1, та проживає в ОСОБА_9 із чоловіком.

На даний час донька сторін, ОСОБА_3, проживає із батьками позивачки в с. Ільник Турківського району Львівської області. Дитина любить свою матір та бажає пожити у неї в сім'ї.

До останнього часу батько малолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_2, чинив перешкоди доньці у виїзді за кордон не надавав свого дозволу на виїзд дитини за кордон.

На даний час відповідач, ОСОБА_2, не заперечує проти виїзду дитини за кордон до матері на нетривалий час із 02 червня 2018 року до 30 серпня 2018 року, оскільки вважає, що це буде в інтересах дитини.

Наведені вище обставини визнаються учасниками справи, суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Із зазначених норм закону випливає, що батько та мати є носіями прав щодо дитини у рівній мірі.

Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

За змістом статей 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року).

Держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону (ст. 11 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року).

Згідно зі ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Всупереч вимог статей 10,60 ЦПК України відповідачем та представником відповідача не наведено суду жодних вагомих та об'єктивних обставин, які би в разі надання дозволу на виїзд за кордон із матір'ю свідчили би про існування ризиків порушення батьківських прав, зокрема щодо спілкування та участі у вихованні дитини, а також порушення прав та інтересів самої дитини. Окрім цього, стороною відповідача не доведено перед судом, факту вчинення з боку позивачки перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Таким чином, суд вважає, що заборона відповідача на виїзд за кордон доньки разом із матір'ю суперечить інтересам дитини, не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує права дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

Враховуючи наведені вище обставини справи, встановлені судом, та вимоги законів, позовні вимоги позивачки є обгрунтованими і розумними, відповідають інтересам дитини.

За вказаних обставин суд вважає, що надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дочки сторін разом із матір'ю є належним способом захисту прав малолітньої, буде відповідати її інтересам та забезпечувати можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Європейською конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та не буде порушувати батьківських прав відповідача ОСОБА_2 щодо участі у спілкуванні та вихованні дитини, а тому позовні вимоги позивачки є обгрунтовними та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 10, 82, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 24 Європейської Конвенції про права дитини, суд

ухвалив:

заяву задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці ІНФОРМАЦІЯ_3, на виїзд за кордон з дочкою, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_3, без дозволу батька, ОСОБА_2, на період із 02 червня 2018 року до 30 серпня 2018 року.

Повний текст рішення виготовлений 12.02.2018 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів із дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя