Провадження № 2/127/1168/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Жмудя О.О., при секретарі Бедрак М.М.,

за участі представників позивача по первісному позову/відповідача ОСОБА_1 по зустрічному позову - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачів по зустрічному позову ОСОБА_2, ОСОБА_4,

відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про втрату права користування житловою площею та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про втрату права користування житловою площею.

Позов мотивований тим, що будинок №26 по вул. Савченко позивач побудував з дружиною в 1971 році, що підтверджено актом прийомки будинку в експлуатацію від 23.11.1971 року. 05.04.1972 року позивач отримав свідоцтво на право власності на будинок. 28.06.1997 року син позивача ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_5 Після реєстрації шлюбу син з відповідачкою пішли проживати в квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 в Вінниці. Щоб менше платити за квартиру, то відповідачка як дружина ОСОБА_2 була зареєстрована в будинку позивача 16.10.1999 року, що підтверджено домовою книгою. В квартирі АДРЕСА_1 з сином позивача проживали з червня 1997 року по жовтень 2014 року. В жовтні 2014 року відповідач з сином вселились в будинок ОСОБА_1, де проживала до початку вересня 2015 року. 24.09.2015 року шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано, що підтверджено рішенням Вінницького міського суду по справі № 127/3116/15ц. В перших числах вересня 2015 року відповідач залишила будинок позивача, забрала всі свої особисті речі, одежу та взуття і пішла на інше місце проживання, що підтверджено довідкою квартального комітету та показаннями свідків. Але знятись з реєстрації добровільно не бажає, тому позивач вимушений звертатись до суду з даною позовною заявою та нести витрати, яких можна було уникнути.

На підставі викладеного позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме за адресою: м. Вінниця, вул. І. Савченко, буд. 26

До початку розгляду справи по суті відповідач подала зустрічний позов до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення.

Позов аргументований тим, що 29.09.2016 року ОСОБА_6 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою, в якій просив суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловою площею в будинку по вул. Савченка, 26, в м. Вінниці. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_6 вказує на той факт, що начебто ОСОБА_5 з вересня 2015 року забрала свої речі з його будинку і залишила його, та по день подання позовної заяви в будинку не проживає. Проти зазначених позовних вимог ОСОБА_5 заперечує та вважає первісний позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. В червні 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстрували шлю, який в 2015 році було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, які проживають з матірю та знаходяться на її утриманні. Під час спільного проживання, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 1999 року мешкали в тимчасовому помешканні по вул. Савченка, 26, м. Вінниці на земельній ділянці його батьків. В серпні 2003 року рідна сестра ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2, куди ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вселилися і проживали з листопада 2003 року по жовтень 2014 року. В цей же час за їх спільні кошти, та кошти рідних ОСОБА_5, які вони брали у них в борг, сумісними зусиллями будували двоповерховий будинок на земельній ділянці ОСОБА_6 по вул. Савченка, 26, м. Вінниці. Будівництво будинку закінчилось в 2014 році. В жовтні 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 разом з дітьми переїхали у новозбудований будинок. Але як тільки вони переїхали жити до нового будинку, між ними почались сварки та непорозуміння. Конфлікти почалися тому, що ОСОБА_7 не хотів повертати родичам ОСОБА_5 позичені у них гроші. Чим більше ОСОБА_5 нагадувала йому про борги, тим гірші ставали відносини. Згодом ОСОБА_7 почав погрожувати ОСОБА_5, що якщо вона буде йому говорити про борги, він вижене її з дітьми на вулицю, і вона нічого вдіяти не зможе, оскільки будинок збудований на земельній ділянці його батька, а дозвільні документи на будівництво він не оформив. В квітні 2015 року ОСОБА_7 переїхав жити в будинок своїх батьків, а ОСОБА_5 з дітьми, почали створювати нестерпні умови для проживання в будинку, відключили електроенергію та газопостачання, постійно погрожували, зчиняли сварки. В жовтні 2015 року ОСОБА_5 зателефонував син і повідомив, що він не може потрапити до будинку, його ключ двері не відчиняє. Коли ж, ОСОБА_5 повернулася до дому, то зясувалось, що замки в дверях будинку були змінені. ОСОБА_5 намагалась з'ясувати причину такого вчинку і їй пояснили, що ОСОБА_7 більше жити з ОСОБА_5 не хоче, подає на розлучення. ОСОБА_5 дозволили зібрати необхідні речі і вона з дітьми спочатку жила у знайомих, а потім винайняла житло, оскільки піти більше нікуди і іншого житла не має. Звертаючись до суду з первісним позовом позивач має на меті позбавити ОСОБА_5 права користування будинком, при цьому не надає суду обєктивної причини її не проживання у будинку. ОСОБА_5 вважає, що причина її не проживання є поважною, оскільки їй перешкоджають там проживати, поведінка позивача та його дружини відносно ОСОБА_5 та своїх же онуків є неправомірною, оскільки вони роблять неможливим проживання з ними на одному подвірї. Також, житлові права ОСОБА_5 є порушеними, бо іншого житла у неї не має, а користуватися житловою площею в будинку вона не маємо можливості, оскільки позивач створює непридатні умови для проживання, щоб позбавити її житлових прав на новозбудований будинок.

На підставі викладеного позивач по зустрічному позову просить усунути перешкоди у користуванні нею житловим будинком, шляхом вселення її та дітей у будинок 26 по вул. Савченка, в м. Вінниці та зобовязати відповідачів по зустрічному позову не чинити їй перешкоди в користуванні даним житловим будинком.

Ухвалою суду від 26.12.2016 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення; об'єднано в одне провадження вимоги за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про втрату права користування житловою площею та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення.

Ухвалою суду від 30.03.2017 року за клопотанням представника відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову ОСОБА_10 було витребувано з комунального підприємства «ОСОБА_11 міське бюро технічної інвентаризації» для огляду в судовому засіданні інвентаризаційну справу на будинковолодіння № 26 по вул. Савченко, що в м. Вінниці.

В судовому засіданні представники позивача по первісному позову/відповідача ОСОБА_1 по зустрічному позову ОСОБА_7 та ОСОБА_3 первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. В матеріалах справи містяться письмові заперечення.

Заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 аргументовані тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.06.1997 року по 24.09.2015 року. ОСОБА_7 зі своєю сімєю проживав весь час окремо від своїх батьків в АДРЕСА_3. Проте з червня 1999 року вони були зареєстровані за місцем проживання батьків ОСОБА_7 В жовтні 2014 року ОСОБА_7 зі своєю сімєю переїхав жити в збудований ОСОБА_1 новий будинок в м. Вінниці по вул. Савченка, 26. Фактично за однією адресою розташовані два окремих будинки, в яких сімї завжди проживали окремо, спільного господарства ніколи не вели. Восени 2014 року між ОСОБА_7 та його дружиною часто виникали сімейні сварки. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2015 року шлюб було розірвано, а рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2015 року встановлено режим окремого проживання між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з грудня 2014 року. В вересні 2015 року відповідач за первісним позовом виселилась із будинку в якому вона проживала з ОСОБА_2 та забрала усі свої речі, за власною ініціативою. З вересня 2015 року ОСОБА_5 проживає за межами будинку позивача по первісному позову, так як самостійно забезпечує себе житлом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2016 року визнано та затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 та його бувшою дружиною щодо розподілу спільно нажитого майна. Уклавши мирову угоду, відповідач по первісному позову повністю погодилась з порядком розподілу майна та отримала матеріальну компенсацію за свою частку. Питання про поділ новозбудованого будинку поруч із старим за адресою: м. Вінниця, вул. Савченка, 26 ніким не ставилось, так як він збудований ОСОБА_6 і належить йому на праві приватної власності. Розірвавши шлюб із ОСОБА_7 та виселившись, ОСОБА_5 не знялась з реєстрації місця свого проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Своїми діями відповідач по первісному позову порушує права позивача, зокрема вільно розпоряджатись своєю власністю.

В судовому засіданні відповідач по зустрічному позову ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову ОСОБА_5 первісні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на підставі рішення № 281 від 25.01.1969 року побудував будинок № 16б по вул. І. Савченко в м. Вінниці, що підтверджується актом прийомки індивідуального будинку в експлуатацію від 23.11.1971 року. (а.с. 15)

На підставі рішення виконкому ОСОБА_11 депутатів трудящих № 254 від 16.03.1972 ОСОБА_12 було видано 05.04.1972 року свідоцтво про право особистої власності на будову № 439, відповідно до якого ОСОБА_6 на праві особистої власності належить будинок № 16б по вул. І. Савченко в м. Вінниця. (а.с. 16)

В подальшому нумерація будинку змінилась з 16б на 26, що не заперечувалось сторонами по справі.

В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 15633 на обєкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Вінниця, вулиця І. Савченко, буд. 26 (16б).

16.10.1999 року у вище вказаному будинку була прописана ОСОБА_5 (а.с. 4-6) Факт реєстрації на даний час ОСОБА_5 у будинку № 26 по вул. І. Савченко в м. Вінниця також підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Вінницькій області. (а.с. 139)

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2015 року, яке набрало законної сили 06.10.2015 року, шлюб, який зареєстрований між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 28.06.1997 року, було розірвано. (а.с. 14)

Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 мають двох дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 44-45)

Згідно довідок КК «Тяжилів» від 25.12.2015 року, від 31.03.2016 року, від 23.09.2016 року ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, однак не проживає за цією адресою з вересня 2015 року, що підтверджується свідченнями сусідів. ( а.с. 7-13).

ОСОБА_5 25.07.2014 року зверталась до Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області із заявою про прийняття мір до ОСОБА_4 у звязку з тим, що остання її ображає, чинить психологічний та моральний тиск. Також, ОСОБА_5 зверталась до прокуратори м. Вінниці з приводу протиправних дій відносно неї та її дітей (а.с. 52-57)

Згідно акту, виданого КК «Тяжилів» 26.02.2016 року, на території домоволодіння за адресою: м. Вінниця, вул. І. Савченко , буд. 26, власником якого є ОСОБА_6, знаходяться два житлових будинки та господарські споруди. (а.с. 72)

В судовому засіданні було оглянуто цивільну справу № 127/20839/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ПП «Кедр-ВВ» про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Як вбачається з вище вказаної цивільної справи, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2016 року було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 18.05.2016 року, відповідно до якого розподілено майно подружжя.

В якості свідка в судовому засіданні було допитано ОСОБА_13, яка зазначила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відразу після одруження переїхали жити на квартиру. Квартира знаходилась по вул. К.Маркса. Свідок ОСОБА_13 не бачила, щоб вони проживали там де їхні батьки зареєстровані. В батьків вони точно не жили. Їй не відомо чи вони там жили в новобудові. На вул. ОСОБА_14 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не проживали, а якщо і жили - то не більше 2-х місяців. Це було начебто весною. Їй не відомо чому ОСОБА_15 виїхала з будинку.

Також, в якості свідка в судовому засіданні було допитано ОСОБА_16, який повідомив суду, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розлучились, а тепер ділять будинок. Коли вони одружились, будинок вже був побудований. А той будинок, який вони будували, то трохи пожили і зїхали. Будинок добудовували ОСОБА_6 та ОСОБА_4. Як там далі було - йому не відомо. Також свідок зазначив, що на одній земельній ділянці було два номера будинку. В одному будинку жили ОСОБА_17 та ОСОБА_18, також там був гараж, який вони в подальшому розібрали та побудували будиночок. Довгий період часу там ніхто не проживав, але згодом туди заїхали ОСОБА_5 та ОСОБА_12.

Згідно із ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що позивач по первісному позову/відповідач по зустрічному позову і відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову не пов'язані спільним побутом (і ніколи не були), не мають взаємних прав та обов'язків (і ніколи не мали), не є членами однієї сімї, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладено, і вони ніколи не проживали разом у спірному житлі, оскільки за адресою: м. Вінниця, вул. І. Савченко, 26 в м. Вінниця розташовано два окремих будинки. Після розірвання шлюбу з сином позивача по первісному позову ОСОБА_5 вибула із зазначеного житлового будинку.

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач по первісному позову як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і право ОСОБА_5 на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванихправ, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи ОСОБА_5 та її представника про неможливість вселення разом з дітьми у спірний будинок та проживання в ньому, є голослівними, не підтверджені належними доказами. Як свідчать матеріали справи з цього приводу вона до власника будинку не зверталась, а зустрічний позов нею подано лише після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання її такою, що втратила право користування належним йому на праві власності будинком.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності ОСОБА_5 за адресою: м. Вінниця, вул. І. Савченко, буд. 26 з вересня 2015 року, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню.

Оскільки вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що взадоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення сілд відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 551, 20 гривень.

В зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_19, понесені нею судові витрати слід залишити за нею.

Враховуючи наведене, керуючись Конституцією України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 64, ч. 2 ст. 65, ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 141 ст.ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про втрату права користування житловою площею задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме за адресою: м. Вінниця, вул. І. Савченко, буд. 26.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551, 20 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_5.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня моменту проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач по первісному позову/відповідач по зустрічному позову ОСОБА_6, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Відповідач по первісному позову/позивач по зустрічному позову ОСОБА_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_7, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_8.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_4, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Повний текст судового рішення складено 16.02 2018 року.

Суддя О.О. Жмудь