Провадження № 22-ц/773/227/18 Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Русинчука М. М.,

за участю секретаря Губарик К. А.,

представника позивача Мельничука Н. О.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд із зазначеним позовом. Вказувало на те, що 09 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 10000 грн. зі сплатою 16,8 % процентів річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач погодився на те, що заява на отримання кредиту разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку становить між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 13 листопада 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 69636 грн. 84 коп., яка складається: з заборгованості за кредитом у сумі 9899 грн. 50 коп., заборгованості по відсотках за користування кредитом 54237 грн. 34 коп., заборгованості по пені та комісії у розмірі 5500 грн.

Крім того позивач зазначав, що судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 квітня 2010 року, який залишається невиконаним вже було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 27923 грн. 94 коп. Тому просив стягнути з відповідача лише різницю заборгованості, яка й надалі існує за кредитним договором у розмірі (69636,84 - 27923,94) = 41712 грн. 90 коп., і штраф: 500 грн. фіксована частина, 2085 грн. 64 коп. процентна складова, а всього 44298 грн. 55 коп. та відшкодувати понесені судові витрати в сумі 1378 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 07 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 в користь банку заборгованість за кредитним договором від 31 березня 2006 року в сумі 44298 грн. 55 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2017 року на підставі заяви відповідача ОСОБА_4 вказане заочне рішення від 07 березня 2017 року було скасовано, а справу призначено до розгляду.

Під час розгляду справи ПАТ КБ «ПриватБанк», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути з ОСОБА_4 в його користь лише заборгованість по відсоткам нарахованим на неповернуту суму кредиту у межах строку позовної давності три роки за період з 21.11.2013 року по 21.11.2016 рік, що становить 16643 грн. 24 коп. та відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору.

29 листопада 2017 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвалено рішення, яким у задоволенні позову банку до ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить його скасувати, як незаконне і необґрунтоване, прийняте судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, з висновками, які не відповідають обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2, вважаючи рішення суду законним, а апеляційну скаргу безпідставною, просить залишити його без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що хоча відповідач ОСОБА_4 дійсно порушив умови кредитного договору укладеного з банком, належним чином не виконував зобов'язання щодо погашення кредиту і відсотків, однак вимоги банку не підлягають до задоволення із-за пропуску позивачем строку позовної давності.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що 09 березня 2006 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір шляхом заповнення та підписання позичальником анкети-заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, тарифами, складає умови договору про надання банківських послуг. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 отримав від позикодавця ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення - два роки, що відповідає строку дії картки (а. с. 11, 12-17).

Згідно п. 5.7 умов і правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною вказаного кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором.

Крім того встановлено, що за заявою позикодавця 09 квітня 2010 року Луцьким міськрайонним судом було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 кредитної заборгованості в сумі 27923 грн. 94 коп. на користь банку за вказаним кредитним договором. Однак примусове стягнення боргу за цим наказом не проведене (а. с. 6, 7-9).

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ч. 1 цього Кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У відповідності до частини 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Аналіз наведених норм матеріального права та змісту кредитного договору, укладеного між сторонами спору, дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання простроченої заборгованості за процентами, у межах трьохрічного строку позовної давності з 21 листопада 2013 року по 21 листопада 2016 року, як про це просив позивач, уточнивши позовні вимоги.

Однак суд першої інстанції наведеного не враховував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови банку у позові із-за пропуску ним строку позовної давності.

Разом з тим, на думку колегії суддів, для визначення суми простроченої заборгованості за процентами на неповернуте тіло кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача, слід виходити з наступного.

З наданого позивачем під час уточнення позовних вимог і приєднаного до матеріалів справи розрахунку кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_4 перед банком за період з 21 листопада 2013 року по 21 листопада 2016 року слідує, що при визначенні суми загального залишку заборгованості за відсотками позивачем було взято збільшену процентну ставку у розмірі 60 %, 56,4 % (а. с. 102).

Пунктом 5.3 Умов і правил надання банківських послуг, які являються частиною укладеного між сторонами по справі кредитного договору, передбачено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, та також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за карковим рахунком згідно п. 4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта щодо незгоди зі змінами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови (а. с. 11 - 17).

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Аналіз наведеної норми матеріального права та умов укладеного між сторонами спору кредитного договору, дає підстави вважати, що зміна кредитодавцем порядку розрахунку змінюваної процентної ставки має проводитися з обов'язковим повідомленням про це позичальника для з'ясування його згоди на проведення цих змін.

З матеріалів справи встановлено, що докази на підтвердження факту отримання позичальником ОСОБА_4 будь-якого повідомлення банку про збільшення розміру процентної ставки та про його згоду на ці зміни умов кредитного договору, що є істотними, позивачем надані не були і в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин позовні вимоги банку про стягнення з відповідача відсотків за користування неповернутими кредитними коштами у сумі 9899 грн. 50 коп. підлягають задоволенню частково з урахуванням розміру процентної ставки, яка була передбачена кредитним договором, а саме 16,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, виходячи з наступних розрахунків: (((9899,5 сума заборгованості по кредиту * 16,8% річних) / 360 днів) * 1066 днів прострочення сплати боргу)) = 4924 грн. 67коп.

Оскільки судом першої інстанції було допущено невідповідність зроблених ним висновків встановленим обставинам справи і як наслідок неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване рішення в силу вимог п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У зв'язку з ухваленням нового рішення та відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3445 грн. (1318+2067).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382, 383, 384, ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2017 року у даній справі скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 березня 2006 року в сумі 4924 (чотири тисячі дев'ятсот двадцять чотири) гривні 67 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 3445 гривень понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий /підпис/

Судді