Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді Астахової О.О.,

при секретарях: Наумовій О.С., Седик Д.А.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_7.

Мотивуючи вимоги тим, що з 18 листопада 1995 року вона перебувала у зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Радянського району м. Києва шлюбі із відповідачем.

Від даного шлюбу сторони мають спільну доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі, нею була придбана квартира АДРЕСА_7, яка складається із 2 житлових кімнат, загальною площею 42,90 кв. м, у т.ч. житлової площі 27,10 кв. м., за ціною 300 000 000 (Триста мільйонів) карбованців, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості зареєстрованим на Київській універсальній біржі 15.08.1996 р. та зареєстровано за № В8025/9670.

Придбання даної квартири відбулось за рахунок продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві спільної часткової власності їй, її матері ОСОБА_6, її батьку ОСОБА_7 та її брату ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право власності житло виданим Дніпровською районною Державною адміністрацією 11.10.1993 року.

Квартира АДРЕСА_1, була продана

за ціною 900 000 000,00 (Дев'ятсот мільйонів) карбованців, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 15.08.1996 р.

У зв'язку із тим, що її доля в квартирі АДРЕСА_1 становила 1/4частину, то належні їй від продажу вищезазначеної квартири грошові кошти склали 225 000 000 карбованців( 900 000 000 / 4).

Оскільки а ні у неї, а ні у чоловіка такої суми коштів не було, її мати ОСОБА_6 передала їй у дар на підставі договору дарування від 15.08.1996 року грошові кошти в сумі 75 000 000 (Сімдесят п'ять мільйонів) карбованців.

За таких обставин, позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_7 своєю особистою приватною власністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом та об»єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, позивач ОСОБА_3 просить в порядку поділу майна подружжя, визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_7, та за ОСОБА_1 визнати право власності на іншу ? частини даної квартири.

Мотивуючи свої вимоги за зустрічним позовом тим, що 15 серпня 1996 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 і ОСОБА_10 було продано квартиру АДРЕСА_2.

За грошові кошти від продажу своєї частки квартири, ОСОБА_8 була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_3.

За грошові кошти від продажу своєї частки квартири, ОСОБА_6 разом із її чоловіком ОСОБА_9 була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_4.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що мав власні грошові кошти оскільки був приватним підприємцем і мав постійний дохід, а тому запропонував ОСОБА_1 скласти грошові кошти разом та спільно купити квартиру, зробити ремонт та придбати меблі та побутову техніку, що ї було зробленою за спільні з дружиною кошти. Ніяких грошей ОСОБА_6 їм не передавала.

Також, в період з 1997 року по вересень 2002 рік на ремонтні роботи у спірній квартирі ним було витрачено 18 247 доларів США. Тільки за липень та серпень 1997 року було витрачено 16 047 доларів США на розрахунки з підрядником за договором підряду № 22/17 від 05.07.1997р. укладеного між ним та ТОВ «Смаль-Сервіс» та на купівлю нової меблі, сантехніки та побутової техніки, що підтверджується договором, кошторисом та актом виконаних робіт.

Крім того, з моменту народження доньки, тобто з 1997 року по 2002 рік ОСОБА_1 не працювала. Всі кошти на ремонт, купівлю меблів та техніки за цей період та на утримання сім'ї заробляв тільки він. Всі платежі на утримання квартири сплачував самостійно. Також фінансово йому допомагали його батьки.

Більше того, в 2007 році на ремонт квартири було витрачено 5000 доларів США. А також в травні 2007 року ним в кредит було придбано монітор за 1299 грн. та в грудні 2007 року в кредит було придбано телевізор за 5490 грн. (копії договорів додаються). Всі кредити позивач за зустрічним позовом зазначає, що виплачував самостійно.

В 2011 році ним був взятий споживчий кредит в сумі 15 000 грн.. який було витрачено на потреби сім'ї та на відпочинок, а ним було повернуто з відсотками в сумі - 24 849 грн., що підтверджується відповідним договором.

В період травень-серпень 2013 року на ремонт спірної квартири було витрачено 50 000 грн.. що по курсу валют становило - 5900 доларів США.

З вересня 2013 року він втратив роботу і постійний заробіток. З того часу стосунки в сім'ї стали погіршуватися, і 17.09.2016 року шлюб між ним і ОСОБА_1 було розірвано.

З огляду на означене просив задовольнити зустрічні позовні вимоги і відмовити у задоволенні первісного позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали первісний позов та просили його задовольнити, виходячи із доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Проти зустрічного позову заперечували в повному обсязі, про що надали письмові заперечення.

Зокрема позивач пояснила, що дійсно в один день 15.08.1996 року на Київській універсальній біржі було укладено чотири угоди, а саме: 1) продаж квартири АДРЕСА_1, що належала їй, її матері, батьку та братові в рівних долях, за ціною 900 000 000,00 (Дев'ятсот мільйонів) карбованців; 2) купівля однокімнатної квартири АДРЕСА_3 за ціною 250 млн. крб. її братом; 3) купівля матір»ю і батьком - двокімнатної квартира АДРЕСА_4, за ціню 350 млн. крб. та купівля нею - квартири АДРЕСА_7, за ціною 300 млн. крб.

Проте, ніяких грошових коштів ні вона, ні матір з батьком ні брат від продажу квартири АДРЕСА_1 не отримували, оскільки розрахунки проводив покупець із іншими продавцями.

Враховуючи, що угода купівлі-продажу спірної квартири укладалась у період її перебування у шлюбі із відповідачем, проте за рахунок коштів від продажу частки в її майні, її мати ОСОБА_6 запропонувала підписати договір дарування грошових коштів у сумі 250 млн. крб., який і було підписано. Разом з тим, жодних грошових коштів за цим договором вона не отримувала.

ОСОБА_1 пояснила, що ремонт у спірній квартирі було здійснено у 1997 році.

В період з 1998 року по 2004 рік відповідач ОСОБА_3 не був працевлаштований.

У 2006 році ними спільно було здійснено ремонт в квартирі АДРЕСА_7, а саме: замінено кахельну плитку на робочій стіні кухні, постелено на підлогу ламінат, поклеєні шпалери на стіни, встановлені підвіконня, здійснено заміну вікон. Також придбано вбудовані меблі, духову шафу, шафу-купе.

У 2009 році подружжям придбано комод, вітрини і лавка, загальною вартістю 6 212,00 грн.

Будь-яких інших ремонтних робіт у спірній квартирі не здійснювалось.

Про розподіл меблів, техніки та речей домашнього вжитку позивач не просить і спору із відповідачем щодо їх поділу між ними не виникає.

А відтак, просить суд про задоволення первісного позову та відмовити у зустрічному.

Відповідач ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти первісного позову та просили суд задовольнити зустрічний позов, виходячи з доводів, якими він обґрунтовується.

Зокрема представник відповідача ОСОБА_4 зазначила, що об»єктом поділу спільно набутого майна подружжя є квартира АДРЕСА_7. Спору щодо поділу набутих у період перебування сторін у шлюбі меблів, техніки та речей домашнього вжитку між сторонами не має.

Пояснила, що спірна квартира була придбана у період шлюбу за спільні кошти сторін, а тому являється спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, за час проживання у вказаній квартирі вона істотно збільшилась у своїй вартості, внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

Посилання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на договір дарування грошових коштів від 15.08.1996 року укладений між ОСОБА_1 та її матір»ю, представник ОСОБА_4 просила не приймати до уваги, оскільки як пояснила сама позивач та підтвердила свідок ОСОБА_6, грошових коштів за вказаним договором у розмірі 75 млн. карб. остання не передавала.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що під час придбання спірної квартири 15.08.1996 року її вартість складала 20 тис. доларів США, де 10 тис доларів США йому дав його батько, а решта суми була внеском дружини від продажу квартири АДРЕСА_1, оскільки спільних коштів на той час вони не мали.

Пізніше він працював приватним підприємцем разом зі своїм братом та матір»ю та у 1997 році оплачував ремонті роботи в квартирі АДРЕСА_8

За період їхнього проживання, ними спільно здійснювався ремонт у квартирі та була придбана побутова техніка та меблі, спору щодо якої у сторін не має.

Оскільки іншого житла крім квартири АДРЕСА_7 він не має, квартира придбана у період шлюбу за спільні кошти, а також враховуючи, що її вартість за час шлюбу істотно збільшилась, внаслідок його трудових і грошових затрат, просив про задоволення зустрічного позову і відмову в первісному позові.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, допитавши свідків ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 18 листопада 1995 року сторони перебували у зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Радянського району м. Києва шлюбі, про що зроблено запис № 592 (а.с. 4).

Від даного шлюбу у них народилась донька ОСОБА_5, що підтверджується даними свідоцтва про народження виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва (а.с.4).

17 вересня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 365.( а.с. 59).

Як убачається із матеріалів справи, за період перебування сторін у шлюбі, ними було набуто квартиру АДРЕСА_7, що підтверджується договором купівлі- продажу нерухомості від 15.08.1996 року; монітор Samsung 940 N вартістю 1 299,00 грн.; телевізор,Philips, вартістю 5 490,00 грн. (а.с.6, 78,79).

Об»єктом поділу є квартира АДРЕСА_8

Спору щодо набутого сторонами будь-якого іншого майна - не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, за положеннями п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічна правова позиція Висловлена у Поставнові Верховного Суду України № 6-2333цс 15 від 25.11.2015 року.

Як убачається із даних свідоцтва про право власності на житло від 11.10.1993 року, квартира АДРЕСА_1, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 - матері позивача, ОСОБА_9 - батькові позивача, ОСОБА_8 - братові позивача та позивачу ОСОБА_1 (а.с. 9).

Таким чином, до укладання шлюбу із відповідачем позивачу на праві спільної часткової власності належала ? частини квартири № 67 в будинку № 1/18 по вул. Мільчакова в м. Києві.

15.08.1996 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомості укладеному на Київській універсальній біржі, зареєстрований за № В8025/9672, продавці ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 та позивач ОСОБА_1 продали квартиру АДРЕСА_5. Продаж квартири здійснено за 900 млн. крб. (а.с. 7)

Також, 15.08.1996 року ОСОБА_1 було придбано на підставі договору купівлі-продажу нерухомості укладеному на Київській універсальній біржі, зареєстрований за № В8025/9670 квартиру АДРЕСА_7, за ціною 300 млн. крб.( а.с.6).

Крім того, того ж дня на підставі договору купівлі-продажу нерухомості укладеному на Київській універсальній біржі, зареєстрований за № В8025/9671 було придбано ОСОБА_6 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_6, за ціню 350 млн. крб. (а.с. 202).

На підставі договору купівлі-продажу від 15.08.1996 року, укладеному на Українській біржі «Десятинна», зареєстрованому за № 5730-Б/137 було придбано ОСОБА_8, ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3 за ціною 250 млн. крб.

Таким чином, в однин день - 15.08.1996 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 було здійснено її продаж та на підставі договорів купівлі-продажу набуто у власність три квартири, вартість яких відповідає вартості продажу квартири АДРЕСА_1. (300 млн. крб. + 350 млн. крб. + 250 млн. крб. = 900 млн. крб.)

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що з метою окремого проживання, усіма співвласниками було прийнято рішення про відчуження квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи, що додаткових грошових коштів, окрім коштів від продажу квартири родина не мала, було прийнято рішення звернутись до брокерської контори для укладання угод, за якими в один день підлягала продажу належна їм квартира АДРЕСА_1 та придбання окремого житла: для неї з чоловіком, сина, і доньки, яка на той час вже перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 При цьому умовою було, щоб вартість продажу квартири АДРЕСА_1 відповідала вартості трьох квартир, які підлягали купівлі. Також умовою було, щоб грошові кошти передавались безпосередньо покупцем їхньої квартири продавцям квартири АДРЕСА_3, квартири АДРЕСА_4, та квартири АДРЕСА_7, оскільки у 1996 році у країні була критичною криміногенна обстановка.

Так як було досягнуто усіх істотних умов, 15.08.1996 року відбулось укладання означених угод.

Також свідок підтвердила, що не передавала ОСОБА_1 грошових коштів за договором дарування грошей від 15.08.1996 року, а запропонувала його укласти дочці для убезпечення наслідків, які є сьогодні предметом розгляду в суді.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_1, суду показав, що йому відомо зі слів відповідача та їхнього батька, що останній передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000 тис доларів США для придбання квартири АДРЕСА_8 Вказана сума становила половину вартості квартири, інша частина була сплачена за рахунок продажу квартири, співвласником якої являлась ОСОБА_1 Також підтвердив, що ОСОБА_3 у 1997 році за кошти отримані від підприємницької діяльності здійснив ремонт у спірній квартирі.

ОСОБА_13, ОСОБА_14 суду показали, що їм також зі слів відповідача та його батька відомо про намір останнього допомогти молодій сім»ї у придбанні окремого житла та проведенні ремонтних робіт у 1997 році в спірній квартирі.

Разом з тим, жоден із допитаних свідків не був очевидцем того, що для придбання спірної квартири, ОСОБА_3 були надані батьком грошові кошти.

А відтак, суд приходить до висновку, що джерелом набуття у власність квартири АДРЕСА_7, являються грошові кошти від продажу квартири АДРЕСА_1 співвласниками якої були позивач ОСОБА_1, її мати ОСОБА_6, батько ОСОБА_9 та брат ОСОБА_8 та яка була відчужена ними у день придбання спірної квартири.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінюючи надані сторонами докази, зокрема договір підряду № 22/17 від 05.07.1997 року укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Смаль-Сервіс» (а.с. 69-77), договір № 767/11-9571/01 від 29.09.2011 року укладений між Кредитною спілкою «Сімейна позика» та ОСОБА_3 ( а.с.85-89), звіт про оцінку квартири АДРЕСА_7 (а.с.20-46), суд приходить до висновку про відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат ОСОБА_3

Суд також відхиляє твердження відповідача, як підстави якими він обґрунтовує зустрічні позовні вимоги та заперечує проти первісного позову, що окрім спірної квартири він не має іншого житла та у випадку визнання квартири особистою власністю ОСОБА_1, він буде позбавлений права на користування цим житлом, оскільки як було встановлено під час судового розгляду ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі АДРЕСА_8

Надаючи оцінку договору дарування грошових коштів від 15.08.1996 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на суму 75 млн.крб., слід зазначити, що суд відхиляє даний доказ, оскільки як було встановлено під час судового розгляду, грошові кошти за цим договором не передавались позивачу у дар. Отже, даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з»ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_7 була придбана у період шлюбу, проте за кошти ОСОБА_1, одержані від продажу квартири АДРЕСА_1 співвласником якої вона являлась та яка була відчужена останньою у день придбання спірної квартири, а також відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

А тому первісний позов підлягає задоволенню, а у зустрічному позові слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки ОСОБА_3 звільнений від оплати судових витрат на підставі п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1500,00 грн. компенсуються за рахунок Держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10 -13, 76-82, 133,141, 258-259, 263-265, 268,273, 352-355 ЦПК України,ст.ст. 57, 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України ст.ст. 3, 15,16, Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

ОСОБА_15 Вікторівни до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю - задовольнити.

Визнати особистою власністю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,квартиру АДРЕСА_7.

Судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1500,00 грн. компенсувати ОСОБА_1 за рахунок Держави.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя