Справа № 728/699/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі

головуючої судді - Лободи Н.В.

за участі секретаря - Кирути Л.І.

сторін у справі - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників сторін - адвоката ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бахмачі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1990 рік по 2005 рік він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який без відому позивача був розірваний згідно з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2005 року; після розірвання шлюбу сторони продовжували сумісно проживати однією сім»єю і про те, що шлюб розірваний позивач дізнався лише в 2014 році. В період шлюбу та спільного проживання сторонами було придбано квартиру, розташовану в АДРЕСА_1, земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2, а також транспортний засіб марки «GREAT», модель «Wall Hover» реєстраційний номер НОМЕР_1. Вказане майно позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя і просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, земельної ділянки та транспортного засобу, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

До початку розгляду справи по суті від ОСОБА_2 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, який мотивований тим, що квартира, розташована в АДРЕСА_1 була дійсно придбана в період шлюбу з ОСОБА_1, але за кошти, отримані від продажу 3/4 часток приватизованої квартири в АДРЕСА_2, які належать особисто їй та її дітям - ОСОБА_7 і ОСОБА_8, в той час, як ОСОБА_1 свою 1/4 частку коштів від продажу вищевказаної квартири витратив на власні потреби, тому ОСОБА_2 вважає, що вказане майно в цілому належить лише їй і не може бути спільною сумісною власністю подружжя та розподілене між сторонами.

Згідно з ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04.10.2017 року вказані позови були об»єднані в одне провадження.

Вказані позовні заяви надійшли до суду до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», однак, згідно з п.9 Прикінцевих і перехідних положень ЦПК України, з урахуванням змін, внесених вищевказаним Законом України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито (порушено) до набрання чинності цим Законом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Законом, то ж дані позовні заяви розглянуті згідно з нормами цивільного процесуального законодавства діючими на даний час.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні свої вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, вказаних в позові та додатково пояснив, що з ОСОБА_2 він проживав в зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 2005 рік; про те, що дружина з ним розлучилась він не знав до 2014 року, оскільки продовжував проживати з ОСОБА_2 однією сім»єю до того часу, поки зі змісту ухвали Броварського міськрайсуду від 18.04.2014 року не дізнався про те, що шлюб між ним та ОСОБА_2 розірваний в 2005 році; на даний час він проживає з іншою жінкою.

Також ОСОБА_1 повідомив, що за позичені у знайомих кошти, приблизно в 1998 році ним та ОСОБА_2 було придбано земельну ділянку орієнтовною площею 0.5 га, розташовану в АДРЕСА_2; придбанням земельної ділянки займалася ОСОБА_2 і всі правовстановлюючі документи на вказане майно знаходяться у неї; хто на даний час обробляє вказану земельну ділянку йому не відомо; в 2000 році за кошти, одержані від продажу квартири, розташованої по АДРЕСА_2, яка була виділена ОСОБА_2 в якості службового житла і в подальшому приватизована всіма членами сім»ї, тобто ним, ОСОБА_2 та їх дітьми - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, було придбано спірну квартиру, по АДРЕСА_1, при цьому завдаток за квартиру був внесений за рахунок позичених у родичів грошей; квартира по АДРЕСА_2 була продана приблизно за 4600 доларів США, а квартира по АДРЕСА_1 придбана приблизно за 4300 доларів США; вся документація на придбану квартиру, в тому числі договір купівлі-продажу, була оформлена на ОСОБА_2; на даний час в квартирі проживає його з ОСОБА_2 син ОСОБА_9 з сім»єю; в 2008 році він переконав ОСОБА_2 оформити на неї кредит на купівлю автомобіля «GREAT», модель «Wall Hover», який мав намір використовувати як таксі; придбаний автомобіль також був зареєстрований за ОСОБА_2, а він та їх з ОСОБА_2 син - ОСОБА_8 були вказані в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, як особи, які мають право керувати даним автомобілем; кредит оформлявся в доларах США і він особисто погашав його до 2014 року, поки не дізнався про розірвання шлюбу; де на даний час знаходиться автомобіль йому не відомо.

Окрім того, ОСОБА_1 запевнив, що в період шлюбу та спільного проживання без шлюбу з ОСОБА_2, він, не будучи суб»єктом підприємницької діяльності, скуповував та перепродував сантехніку на базарі, що приносило значний дохід, а також іноді нелегально підробляв таксистом; сім»я завжди була матеріально забезпечена, жила в достатку, грошей у ОСОБА_2 він ніколи не просив; ОСОБА_2 на час придбання спірного майна офіційно працювала на різних посадах на заводі «Факел» та одержувала заробітну плату, тому, з метою уникнення ризиків, пов»язаних із його нелегальними доходами та в інтересах сім»ї, саме на ОСОБА_2 проводилась реєстрація всього майна.

Про те, що ОСОБА_2 ставить під сумнів його право власності на майно, придбане в період шлюбу та в період фактичних шлюбних відносин він дізнався після ухвалення Броварським міськрайсудом в 2015 році рішення про визнання його таким, що втратив право користуватись спірною квартирою, яке він наразі оскаржує в касаційній інстанції, тому не вважає себе таким, що пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Зустрічний позов ОСОБА_1 не визнав повністю, просив відмовити в його задоволенні, вважає, що квартира по АДРЕСА_1 Броварського району належить йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, не дивлячись на те, що була придбана від продажу приватизованої квартири, яка була виділена ОСОБА_2 в якості службового житла, оскільки він також мав частку в проданому приватизованому житлі і в подальшому брав участь в ремонті та облаштуванні спірної квартири.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити з викладених у позові підстав, вимоги за зустрічним позовом вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Аналогічну позицію мав у судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5

Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі і суду пояснила, що дійсно з 1990 року по 2005 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, який є батьком двох її дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Подружнє життя з ОСОБА_1 було нестерпним, він безпричинно в присутності дітей вчиняв сварки, бійки, скандали, постійно допускав подружню невірність, не виділяв кошти на утримання сім»ї, тому в 2005 році шлюб було розірвано, але заради дітей вона продовжувала проживати з ОСОБА_1 однією сім»єю до 2014 року; про розірвання шлюбу ОСОБА_1 було відомо з 2005 року, оскільки він одержував судові повістки про виклик до суду, однак викидав їх і в судові засідання не з»являвся; з 1998 року по 2008 рік вона постійно працювала на різних посадах на заводі «Факел», ОСОБА_1 офіційного місця роботи не мав, нелегально торгував на базарі сантехнікою, іноді таксував, грошей на сім»ю не виділяв.

Також ОСОБА_2 повідомила, в 1998 році вона з ОСОБА_1 за позичені кошти придбали в АДРЕСА_2 житловий будинок, а земельною ділянкою біля будинку лише користувалися, сплачуючи до сільської ради відповідні платежі, тобто майна у виді земельної ділянки, право власності на 1/2 частину якої просить визнати ОСОБА_1 вони в період шлюбу не набували ні одночасно з купівлею будинку, ні в подальшому шляхом приватизації.

Окрім того, ОСОБА_2 повідомила, що в період фактичних шлюбних відносин в 2008 році ОСОБА_1 змусив її взяти по місцю роботи довідку про заробітну плату та оформити кредит на купівлю автомобіля «GREAT», модель «Wall Hover»; погашали вказаний кредит всі разом, в тому числі їх з ОСОБА_1 діти; зареєстроване вказане авто було на неї; в 2014 році ОСОБА_1 припинив виплачувати кредит, виникла заборгованість і транспортний засіб був переданий банку в рахунок погашення боргів; документи щодо кредиту та вилучення автомобіля банком в рахунок погашення заборгованості не збереглися.

Разом з тим, в ході дослідження матеріалів справи ОСОБА_2 повідомила, що автомобіль банком не вилучався, а за порадою працівника банку був проданий ОСОБА_10 і гроші, одержані від продажу були передані в рахунок погашення кредитної заборгованості; за яку суму було продано автомобіль вона не пам»ятає.

Також, ОСОБА_2 запевнила, що під час шлюбу з ОСОБА_1 дійсно було придбано квартиру, що знаходиться в с.Княжичі Броварського району, по АДРЕСА_1,10/6. Однак ОСОБА_1 не може претендувати на вказану нерухомість, оскільки вона була придбана за рахунок 3/4 часток коштів, одержаних від продажу квартири по АДРЕСА_2, яка була отримана нею особисто в якості службового житла ще до шлюбу з ОСОБА_1 та в подальшому приватизована нею, ОСОБА_1 та їх синами - ОСОБА_8 та ОСОБА_7, при цьому ОСОБА_1 свою частку грошей забрав на розвиток бізнесу, а вона та сини за свої частки придбали спірне житло; квартира по АДРЕСА_2 була продана за 16800 грн., а квартира по АДРЕСА_1 придбана за 7000 грн.; на решту грошей вона з дітьми проводила ремонтні роботи; купівлею квартири займалася вона особисто; право власності оформлено на неї; на даний час в квартирі проживає вона з синами та їх сім»ями; ОСОБА_1 з 2014 року в спірному житлі не проживає; в 2015 році рішенням суду ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування квартирою в с.Княжичі, по АДРЕСА_1,10/6; вважає, що зустрічний позов, який вона підтримує в повному обсязі, має бути задоволений.

Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 також вважає такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на їх безпідставність; до того ж ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки з часу розірвання шлюбу минуло більше трьох років, тому просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності; вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом вважає обгрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не має права на квартиру в с.Княжичі, по АДРЕСА_1,10/6 з огляду на те, що вона була придбана за рахунок особистих коштів, які були одержали від продажу приватизованого майна ОСОБА_2, а також її синів і останні на вказану нерухомість не претендують.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є сином сторін і йому добре відомо, що квартира по АДРЕСА_2 за гроші від продажу якої було куплено квартиру по АДРЕСА_1, була надана його матері ОСОБА_2 в якості службового житла ще до шлюбу з ОСОБА_1, а потім приватизована всіма членами сім»ї: ним, батьками та братом ОСОБА_7; квартира по АДРЕСА_2 була продана приблизно за 16800 грн., при цьому ОСОБА_1 одразу забрав свою частку, а за 3/4 частки, які належали йому особисто, брату та матері була придбана квартира по АДРЕСА_1 та проведені в ній ремонтні роботи; ОСОБА_1 участі в купівлі та ремонті вказаного житла не приймав. Окрім того, свідок запевнив, що ОСОБА_1 завжди зневажливо ставився до членів сім»ї, вчиняв сварки, бійки, матеріально не утримував, хоча мав дохід від торгівлі на базарі; в 2008 році ОСОБА_1 примусив ОСОБА_2 взяти по місцю роботи довідку про доходи і оформити кредит на купівлю автомобіля, внаслідок чого було придбано транспортний засіб «Wall Hover»; власником даного авто за документами була ОСОБА_2, а він та ОСОБА_1 мали право ним керувати; до 2014 року ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту, а потім припинив це робити, тому автомобіль був вилучений банком в рахунок погашення боргу і кредит був закритий; про земельну ділянку, яка ніби - то, знаходиться в с.Городище Бахмацького району і перебуває у власності сторін, йому нічого не відомо.

Також свідок повідомив, що особисто його забезпечувала лише ОСОБА_2, батько грошей не давав, що змусило його з 16 років заробляти на життя самостійно паралельно з навчанням; він не вважає себе у справі третьою особою, оскільки передав свою частку, одержану від продажу належного йому приватизованого майна ОСОБА_2 для купівлі житла по АДРЕСА_1; переконаний, що мати, перш за все, діяла в інтересах його та брата і саме вона має бути одноосібним власником спірної квартири, до того ж саме за таких обставин він не вбачатиме порушення своїх прав.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він також є сином сторін і в 2000 році йому було 17 років, тому він добре пам»ятає, що його матері ОСОБА_2 по місцю роботи ще до шлюбу з батьком було виділено службову квартиру по АДРЕСА_2; в подальшому батьки уклали шлюб, народився брат і вони всі вчотирьох приватизували вказану нерухомість, а потім приблизно в 1999-2000 р.р. продали її орієнтовно за 17000 грн.; частину вказаних коштів, приблизно 5000 грн., ОСОБА_1 забрав на розвиток бізнесу; решту коштів витратили на придбання та ремонт квартири по АДРЕСА_1 в с.Княжичі; вказану квартиру придбали за 7000 грн.; ОСОБА_1 на придбання спірного житла коштів не надавав, він взагалі зневажливо ставився до всіх членів сім»ї, вживав алкоголь, постійно вчиняв сварки, скандали, застосовував фізичне насильство по відношенню до матері, його та брата.

Свідок запевнив, що він сам особисто заробляв на той час гроші і робив ремонт власної кімнати; батько іноді виділяв для родини певні суми коштів, але вони були незначні, особисто він через відсутність грошей змушений був покинути навчання; до ремонту батько практично не причетний, лише за його участі було замінено міжкімнатні двері та двері на балкон; в 2005 році батьки розлучилися, але продовжувати проживати разом до 2014 року; мати завжди офіційно працювала і ОСОБА_1 в 2008 році примусив її взяти по місцю роботи довідку про доходи і оформити на себе кредит на купівлю автомобіля «Wall Hover»; після того, як в 2014 році ОСОБА_1 припинив погашати кредит, вказане авто було передане банку в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Окрім того, свідок пояснив, що в с.Городищі було придбано лише будинок і земельної ділянки, про яку вказує ОСОБА_1, ніхто ніколи будь-яким чином не набував; він також не вважає себе третьої особою у справі, запевнив, що не заперечував проти використання своєї частки, одержаної від продажу належного йому приватизованого майна для купівлі житла по АДРЕСА_1; переконаний, що ОСОБА_2 є одноосібним власником спірної квартири, як фактично, так і згідно з документацією і внаслідок задоволення її зустрічного позову жодним чином не вбачатиме порушення своїх прав.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона добре знає родину ОСОБА_2, оскільки проживала з ними в одному будинку по АДРЕСА_2 і на даний час проживає по сусідству в будинку по АДРЕСА_1. Свідок запевнила, що стосунки в сім»ї сторін завжди були нестерпними з огляду на поведінку ОСОБА_1, який часто застосовував по відношенню до ОСОБА_2 фізичну силу, не утримував дітей; остаточно ОСОБА_1 пішов з сім»ї приблизно в 2013 році; спочатку ОСОБА_1 проживали в квартирі по АДРЕСА_2 а потім приблизно в 2000 році придбали квартиру по АДРЕСА_1; кому належали кошти, за які було придбано спірну квартиру свідку достеменно не відомо.

Свідок ОСОБА_12, в судовому засіданні повідомила, що приблизно в 2000 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позичили в неї 700 доларів США, ніби-то, для внесення завдатку за трикімнатну квартиру, яку в подальшому придбали; віддавали борг ОСОБА_1 також разом в 2007 році після її неодноразових нагадувань. Також свідок пояснила, що декілька разів допомагала родині ОСОБА_1 в обробітку земельної ділянки в с.Городище по вул.Незалежності,27, вважає, що вказана земельна ділянка належить ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_13, яка є рідною сестрою ОСОБА_1, в судовому засіданні пояснила, що спочатку сторони жили і працювали в Харкові, зокрема ОСОБА_1 працював на Харківському тракторному заводі і одержував пристойну заробітну плату; потім ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переїхали до Києва і вона особисто часто приїздила до них у гості і бачила, що сім»я живе в достатку; ще в 2011-2012 р.р. ОСОБА_2 проживали як одна сім»я, спільно святкували весілля дітей; про те, що шлюб між сторонами розірваний свідок дізналася в 2014 році від ОСОБА_1

Також свідок запевнила, що родину забезпечував ОСОБА_1, оскільки мав непоганий заробіток від торгівлі на базарі; за чиї кошти була придбана квартира по АДРЕСА_1, свідку не відомо, але вона точно знає, що вказане житло було придбане за 7000 доларів і перед цим була продана попередня квартира, до того ж ОСОБА_1 мав заощадження з часів, коли працював у Харкові.

Окрім того, свідок пояснила, що їй було відомо про кредит, який був взятий ОСОБА_1 на придбання автомобіля і який ОСОБА_1 виплачував самостійно, допоки транспортний засіб кудись не віддали. Про вищевказані факти щодо квартири та автомобіля свідок дізналася зі слів ОСОБА_1; про земельну ділянку в с.Городищі свідку нічого не відомо.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом неодноразово пропонувалося сторонам подати докази як на підтвердження позовних вимог, так і на підтвердження заперечень, оскільки згідно з п.3, п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, роз»яснював наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте інших доказів, ніж ті, які були досліджені в судовому засіданні, учасники справи суду не надали і відповідних клопотань не заявляли.

Як було встановлено в судовому засіданні сторони по справі 10.03.1990 року уклали між собою шлюб, який був розірваний згідно з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01.02.2005 року (т.1 а.с.7).

Окрім того, в судовому засіданні з показів сторін, свідків та з письмових доказів було встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2005 року по 2014 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Довідками Харківського тракторного заводу від 07.11.2017 року та 09.11.2017 року, а також витягами з наказу від 04.01.1995 року та протоколу від 18.02.2011 року підтверджується, що ОСОБА_1 з 1982 року по 1989 рік працював на вказаному заводі та отримував заробітну плату (т.1 а.с.232-234).

Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України від 17.11.2017 року, ОСОБА_2 з 01.01.1998 року по 31.12.1999 працювала в різних товариствах та отримувала заробітну плату (т.1 а.с.228, 229).

Відомості про доходи ОСОБА_1 за період з 01.01.1998 року по 31.03.2001 року у вказаному вище реєстрі відсутні (т.1 а.с. 168-169, 186-187).

Згідно з договором купівлі-продажу від 14.04.1995 року, ОСОБА_2 купила у ОСОБА_14 жилий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_2, який розміщений на земельній ділянці Городищенської сільської ради (т.1 а.с.197-198).

Відповідно до довідки від 30.10.2017 року, виданої Бахмацьким відділенням Прилуцької МБТІ право власності на об»єкт нерухомості - житловий будинок в с.Городище Бахмацького району Чернігівської області зареєстроване на ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 14.04.1995 року (т.1 а.с.196).

Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.11.2017 року, довідками Городищенського старостинського округу Батуринської ОТГ від 02.11.2017 року, від 09.11.2017 року та довідкою Батуринської міської ради від 13-07/702 від 14.11.2017 року, право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_2 не зареєстроване; земельна ділянка не приватизована, нею фактично користується ОСОБА_2 (т.1 а.с.205, 206, 222, 235).

Таким чином, в судовому засіданні не доведено, що в період шлюбу між сторонами була придбана земельна ділянка в АДРЕСА_2, тому вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного майна суд вважає безпідставними.

Факт встановлення тих обставин, що за договором купівлі-продажу в с.Городище, по вул.Незалежності,27 в період шлюбу між сторонами був придбаний житловий будинок, не доводить факту виникнення у них права власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що на момент набуття подружжям права власності на житловий будинок земельна ділянка, на якій цей будинок розташований, була приватною власністю продавця.

Окрім того, судом встановлено, що згідно з договором від 04.09.2000 року, відповідач ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 та зареєструвала за собою право власності на вказану нерухомість в Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.38,39,88).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Княжицької сільської ради № 1362 від 20.08.2014 року, станом на вказану дату у спірній квартирі були зареєстровані та проживали: ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_2, сини - ОСОБА_7, ОСОБА_8, невістка ОСОБА_15 та онука ОСОБА_16 (т.1 а.с.12).

Відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27.10.2015 року, яке залишено без змін згідно з ухвалою апеляційного суду Київської області від 07.06.2017 року, ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.204-207).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Княжицької сільської ради № 3377 від 04.12.2017 року на вказану дату у АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2, її сини - ОСОБА_8, ОСОБА_7, невістка ОСОБА_15 та онуки - ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 (т.1 а.с.236).

Спірні правовідносини з приводу вказаної нерухомості виникли між сторонами до 01.01.2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.

Відповідно до чинного на період з 1999 року і до 01 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст.22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю (п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.1995 року № 20 з подальшими змінами).

Оскільки сторони на час набуття права власності на квартиру в АДРЕСА_1 перебували у шлюбі, то вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і в рівних частинах належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тому вимоги первісного позову в цій частині суд вважає такими, що підлягають задоволенню.

Суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки виходячи з вищенаведеного та із урахуванням вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, ОСОБА_2 зобов'язана була довести, надавши суду докази відповідно до положень ст.ст. 81, 83 ЦПК України в підтвердження того, що спірна квартира була придбана лише за рахунок її особистих коштів та особистих коштів її дітей, однак вказаних доказів суду не надано і клопотань про їх витребування з огляду на труднощі, які виникають у їх наданні, заявлено не було.

Пояснення ОСОБА_2, а також свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 щодо вищевказаних обставин суд не вважає такими, що доводять вимоги зустрічного позову, оскільки вони не підтверджені жодними письмовими доказами і в даному випадку не є належними доказами відчуження приватизованої квартири всіма членами сім»ї ОСОБА_7 та придбання спірної квартири виключно за 3/4 частини коштів належних особисто ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_7, одержаних від продажу приватизованого майна, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладені встановлені судом обставини зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про розподіл автомобіля марки «GREAT», модель «Wall Hover», то судом встановлено, що згідно з кредитним договором № 179-049/08Р від 06.10.2008 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» ОСОБА_2, останній був наданий кредит терміном до 06.10.2015 року на загальну суму 22906 доларів США з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, що купується за договором № 102146 від 27.09.2008 року, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля (т.2 а.с.60-65).

Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 01.10.2008 року на ім»я ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб марки «GREAT», модель «Wall Hover», тип - легковий універсал-В, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, із зазначенням про право керування вказаним транспортним засобом ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.8).

Згідно з повідомленням ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 29.12.2017 року № 6093/08БТ та виписок з рахунків ОСОБА_2, кредит за договором № 179-049/08Р від 06.10.2008 року був погашений 01.07.2014 року; звернення стягнення на автомобіль марки «GREAT», модель «Wall Hover» в рахунок погашення заборгованості не проводилося; вказаний автомобіль банк не вилучав (т.2 а.с.4-59).

Згідно з повідомленнями Регіонального сервісного центру в м.Києві від 23.11.2017 року № 31/26-14450вх та від 28.12.2017 року № 31-26-15760вх та копії довідки-рахунку серії ВІА № 628772 від 02.07.2014 року транспортний засіб марки «GREAT», модель «Wall Hover», тип - легковий універсал-В, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_19.(т.1 а.с.224, т.2 а.с.2,3,73).

Відповідно до вимог ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК України що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що транспортний засіб марки «GREAT», модель «Wall Hover» реєстраційний номер НОМЕР_1 набутий сторонами за час їх спільного проживання однією сім»єю після розірвання шлюбу, однак 02.07.2014 року вказаний транспортний засіб був відчужений ОСОБА_2 без відому ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10, який на даний час є власником спірного майна, що унеможливлює захист та відновлення порушеного права ОСОБА_1 шляхом задоволення його вимоги до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частину транспортного засобу, тому підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках доказів.

У даному випадку закон визначає ефективний спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення 1/2 частини вартості відчуженого майна, однак вказана вимога ОСОБА_1 заявлена не була і судом не розглядалася, що не позбавляє останнього права на захист свого майнового інтересу шляхом пред»явлення позову про стягнення грошових коштів, отриманих від відчуження автомобіля.

Доводи відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 щодо того, що вказаний транспортний засіб переданий банку в рахунок погашення кредитної заборгованості не підтверджені належними і допустимими доказами та спростовані дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, зокрема поясненнями самої ОСОБА_2

Разом з тим, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимоги ОСОБА_1, яка доведена в судовому засіданні, про що вказував представник відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням законної сили, а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як було встановлено судом, про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 позивач за первісним позовом дізнався 24.04.2014 року після ознайомлення з ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.04.2014 року про виправлення описки у рішенні вказаного суду від 01.02.2005 року, а про порушення своїх прав як власника спірного майна дізнався в 2015 році після ухвалення рішення Броварським міськрайонним судом про визнання його таким, що втратив право користування квартирою в с.Княжичі, по АДРЕСА_1,10/6.

До Бахмацького районного суду Чернігівської області з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 24.04.2017 року, тобто в межах строків позовної давності, визначеної законодавством для спорів про поділ майна, тому наслідки пропуску строків звернення до суду, про які вказував представник відповідача за первісним позовом, в даному випадку застосуванню не підлягають.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем ОСОБА_1 понесені і документально підтверджені судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 8000 грн., які підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволений частково, зокрема в частині визнання права власності на відповідну частину квартири, вартість якої складає 380920 грн., що складає 18% від загальної ціни позову (2114416.00 грн.), то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судового збору підлягає стягненню 1440 грн.

Виходячи з вищевикладеного та ст.22 КпШС, ст.ст. 60, 61, 65, 68, 70 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст.12, 81, 83, 89, 141, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат у виді судового збору 1440 (одну тисячу чотириста сорок) грн. 00 коп.

Сторони у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП - НОМЕР_2.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП - НОМЕР_3.

Третя особа:

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП в матеріалах справи відсутній.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Бахмацький районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлений 13.02.2018 року.

Суддя Бахмацького районного суду Н.В.Лобода