АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1945/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя - доповідач: Слюсар Т.А.,

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Макаренко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 та просила позбавити відповідача права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Зазначала, що з 06 жовтня 2011 року по 25 травня 2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1

14 грудня 2011 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1, від права власності на частку в якій відповідач добровільно відмовився, що було затверджене мировою угодою та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року.

Посилаючись на те, що витрати за комунальні послуги ОСОБА_3 сплачує одноособово, а після розлучення ОСОБА_4 добровільно виїхав з квартири, проте вказує на його право користування помешканням та не бажає знятись з реєстраційного обліку, чим обмежує в реалізації її майнових прав, просила позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити по справі нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що ОСОБА_4 не є чоловіком власника житла, в квартирі не проживає і спільне господарство з родиною ОСОБА_5 не веде. Будь-який правомочний орган, у тому числі суд, рішення про визнання ОСОБА_4 членом родини ОСОБА_3 не визнавав і рішень з цього приводу не приймав.

Між тим, в порушення житлових прав родини ОСОБА_3, вимог ЖК України та нормативних актів органів місцевого самоврядування, районним судом не враховано рівень забезпеченості родини позивача жилою площею на одну особу, проте фактично надано дозвіл ОСОБА_4 безперешкодно і безстроково користуватися приватною власністю - квартирою ОСОБА_3, без її згоди.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_3 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_4 та його представника, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, з 06 жовтня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року розірвано.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6,33-34).

Матеріали справи свідчать, що у період перебування у шлюбі з відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2011 року ОСОБА_5 у власність придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.52).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року затверджено мирову угоду від 01 липня 2015 року, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 й за позивачкою визнано право особистої приватної власності АДРЕСА_1 (а.с.7).

Встановлено, що спірна квартира є ізольованою, однокімнатною кімнатною, жилою площею 18,10 кв.м., розташованою на 1 поверсі 9-ти поверхового будинку.

З довідки форми № 3 від 08 лютого 2017 року убачається, що в квартирі зареєстрована ОСОБА_5 (власник), ОСОБА_4 (як колишній чоловік), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_8 (син) (а.с.11).

Зі справи убачається, що між сторонами склалися неприязні стосунки й відповідач після конфлікту з ОСОБА_3 16 січня 2016 року, пов'язаного з чиненням йому перешкод у користуванні спірною квартирою та заміною замків вхідних дверей помешкання, з метою захисту прав, звертався до органу поліції.

Згідно долученої до справи відповіді Дарницького управління поліції ГУ НП в м.Києві № 47/3117 від 29 січня 2016 року ОСОБА_4 повідомлено, що за результатами його звернення щодо вчинення насильства в сім'ї ОСОБА_3, яка обмежила доступ до квартири, змінивши замки, зареєстроване до ЄО № 3117 від 16 січня 2016 року, проведено усну профілактичну бесіду та винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї (а.с.47).

З пояснень ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції убачається, що відповідач з 16 січня 2016 року не має доступу до спірного помешкання у зв'язку з її запереченням у цьому та створенням нею нової сім'ї, не давала вона й ключ від нового замка вхідних дверей, який було замінено у січні 2016 року.

Згідно долученої до справи розписки та пояснень сторін, 18 січня 2016 року ОСОБА_4 отримав від позивачки свої особисті речі (а.с.8).

Відповідач підтвердив, що після обмеження прав у доступі до спірної квартири, де знаходилися його особисті речі, а на вулиці була зима, ОСОБА_3 повернула їх на його прохання, що не може бути визнано доказом залишення відповідачем спірної квартири у добровільному порядку.

Відповідно до матеріалів, в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення, за результатом розгляду якої 30 листопада 2016 року районним судом постановлено рішення про відмову у позові (а.с.36-38).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як колишній член сім'ї власника житла, має право користуватися ним, проте йому чиняться перешкоди у цьому, а ця обставина виключає правові підстави до позбавлення його права користування жилим приміщенням.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не є чоловіком власника житла, в квартирі не проживає і спільне господарство з родиною ОСОБА_5 не веде, а будь-який правомочний орган, у тому числі суд, рішення про визнання ОСОБА_4 членом родини ОСОБА_3 не визнавав і рішень з цього приводу не приймав, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

Положенням ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В апеляційній скарзі не доведено наявність правових норм, що заперечують положення статей 64 та 156 ЖК УРСР й підтверджують відсутність права у відповідача користуватися вказаним житловим приміщенням, а отже, остільки відповідач добровільно не відмовлявся від свого права користуванням спірним житлом, а був позбавлений свого права проти своєї волі, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для такого позбавлення.

Отже, долучені до справи докази свідчать про те, що ОСОБА_4, як колишній член сім'ї ОСОБА_3, має право користування спірним жилим приміщенням, проте з поважних причин з 16 січня 2016 року позбавлений такого права позивачкою, що виключає застосування до виниклих правовідносин ст.ст. 319,319 ЦК України, як правову підставу до задоволення позову.

При цьому, колегія суддів враховує й рішення Дарницького районного суду м.Києва від 30 листопада 2016 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення було відмовлено (а.с.36-38).

Окрім цього, як убачається з матеріалів справи, з 28 жовтня 2016року на вирішенні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення з обґрунтуванням вимог тим, що у січні 2016 року позивачка замінила замок вхідних дверей помешкання й з цього часу чинить йому перешкоди в користуванні спірним житлом (а.с.107-109 ).

Наявність на вирішенні суду житлового спору, заявленого ОСОБА_4 28 жовтня 2016 року є істотною обставиною, яка свідчить про відсутність правових підстав до задоволення позову й позбавлення його права користування спірним жилим приміщенням з підстав припинення сімейних відносин з власником житла.

При цьому, підлягає до врахування і та обставина, що зняття з реєстраційного обліку є похідним від права користування квартирою.

Разом з тим, з огляду на обставини даної конкретної справи танаведені підстави, колегія суддів визнає помилковими посилання суду, додатково, як на підставу відмови у позові, необґрунтування заявлених вимог положеннями ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Між тим, вказана помилка суду першої інстанцій не призвела до прийняття неправильного рішення, а відтак не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових рішень колегія суддів не вбачає.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну правову оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: