Справа № 344/8331/15-ц
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Матківський
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря Возняк В.Д.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2017 року,-

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою та після збільшення позовних вимог просила стягнути 4000 доларів США боргу за розпискою 983,01 долари США, як три проценти річних від простроченої суми, 28000 гривень завданої моральної шкоди та 1500 гривень понесених витрат на правову допомогу.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що 24.03.2014 року відповідач позичив у неї 4000 доларів США, про що особисто написав розписку. Дана розписка не містить кінцевої дати повернення боргу і є безстроковою, при цьому усі кошти відповідач зобов'язався повернути за її першою вимогою. 01.10.2014 року пред'явила відповідачу усну вимогу щодо повернення боргу, однак по сьогоднішній день він борг не повернув та ухиляється від виконання свого зобов'язання.

Збільшуючи заявлені вимоги, позивач просила стягнути також з відповідача три проценти річних від простроченої суми на підставі розписки за невиконання грошового зобовязання за період з 20.09.2009 року по 27.11.2017 року. Позивач вважала, що внаслідок порушення її прав завдана моральна шкода, розмір якої визначила враховуючи її вік та перенесені моральні страждання 28000 гривень.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 107320 гривень, три проценти річних у розмірі 7868 гривень за період з 20. 06. 2015 по 27. 11. 2017 роки та 1151,88 гривень судового збору. В решті позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення грошових коштів повністю.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалено без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та права на справедливий суд.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у розписці від 24.03.2014 року не зазначено місця її оформлення, видачі та дати отримання грошових коштів у розмірі 4000 доларів та не вказано країни походження валюти. Позивач, збільшуючи позовні вимоги, зазначила, що борг виник від 20.09.2009 року, а не за розпискою від 24.03.2014 року і не надала жодних доказів про надання суми позики.

Судом першої інстанції не досліджено чи були дійсно отримані грошові кошти 20.09.2009 року та якими документами це підтверджено, у якій валюті були отримані грошові кошти і чи було укладено договір позики.

При винесенні рішення судом проігноровано та не взято до уваги правові позиції, викладені у постанові ВСУ у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015 року, згідно яких, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення не зазначив обґрунтування щодо кожного доводу позивача по суті позову, здійснив втручання у права співвласників нерухомого майна, що є порушенням норм процесуального права та права на справедливий судовий розгляд справи.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявний оригінал розписки підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Враховуючи, що до теперішнього часу зобов'язання відповідача перед позивачем не виконано, з відповідача також стягнуто три проценти річних за прострочення виконання зобов"язання після пред'явлення позову з 20.06.2015 по 27.11.2017 роки у розмірі 293,26 доларів США.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що згідно розписки від 24 березня 2014 року, наданої позивачем до суду, ОСОБА_1 отримав у позику від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 4000 доларів (а.с.5).

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частина 2 ст. 1046 ЦК України передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Верховний Суд України в постанові від 18.09.13 року № 6-63цс 13 вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передавання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Судом встановлено, що у написаній власноручно розписці, ОСОБА_1 вказав, що він позичив у ОСОБА_4 гроші та зобов'язався повернути їх, що підтвердив своїм підписом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, установивши, що наявність у позивача письмової розписки є не лише фактом укладення договору позики, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання.

Доводи апелянта про те, що позивач зазначала про борг ще від 2009 року, а розписка написана ним 2014 року, колегія суддів відхиляє, оскільки написання ним розписки про отримання в позику грошей, свідчить про визнання ним боргу і суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що наявний оригінал розписки підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У засіданні апеляційного суду відповідач пояснив, що дійсно писав розписку про позику 4000 доларів США, однак фактично кошти від позивача, яка є його рідною тіткою не отримував. Кошти вона повинна була йому передати, однак цього не зробила, а обманула його. Однак відповідачем на підтвердження таких пояснень суду не надано жодного переконливого та допустимого доказу.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргову розписку, суд першої інстанції правильно встановив справжню правову природу укладеного договору та зробив відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у даній справі, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Позивачем підтверджено походження у неї предмета позики від продажу будинку з участю відповідача як родича.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути три проценти річних за прострочення виконання зобов"язання після зверненням з позовом до суду за період з 20.06.2015 року по 27.11.2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2017 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.02.2018 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: А.Ю. Малєєв

В.Д. Фединяк