Справа № 362/2861/17
Провадження № 2/362/273/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2018 року Василькіський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі секретаря судового засідання - Шаблій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача та про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №206.190.72490, укладений 19.12.2015 р. між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 В обґрунтування позовних вимог зазначено, що банк під час укладення вказаного договору не здійснив детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача, та положення пункту 1.4 кредитного договору, яким визначено щомісячну плату за кредитне обслуговування в розмірі 2,4000% від початкової суми кредиту, є таким, що не відповідає вимогам закону. Тому вважає, що вказаний кредитний договір суперечить чинному законодавству, а тому його слід визнати недійсним.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав суду письмові заперечення, в яких позов не визнав та зазначив, що під час укладення оспорюваного договору банком дотримано всі вимоги закону, ОСОБА_1повідомлено про умови кредитування, що стверджується довідкою-повідомленням, яку було підписано нею особисто 19.12.2015 р. Щодо щомісячної плати за кредитне обслуговування в розмірі 2,4000% від початкової суми кредиту, то зазначає, що вона встановлена відповідно до вимог закону.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з кредитного договору №206.190.72490, укладеного 19.12.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1, банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 43910 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього Договору (а.с. 10-12).

Як вбачається з довідки-повідомлення, яка була підписана особисто ОСОБА_1 19.12.2015 р., вона підтвердила, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с. 32).

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови.

Таким чином, банком під час укладання спірного кредитного договору було дотримано вимог закону щодо повідомлення споживача у письмовій формі про кредитні умови.

В той же час, як вбачається з п. 1.4 кредитного договору, за обслуговування кредитної заборгованості банком позичальник сплачує щомісячну плату в розмірі 2,4000% від початкової суми кредиту.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

В правовій позиції, яка висловлена ВСУ в постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-1746цс16, зазначено, що суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, п. 1.4 кредитного договору №206.190.72490 від 19.12.2015 р., яким визначено щомісячну плату за кредитне обслуговування в розмірі 2,4000% від початкової суми кредиту, є таким, що не відповідає вимогам закону, а тому його слід визнати недійсним.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З таких підстав, оскільки можна припустити, що кредитний договір був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, а саме п. 1.4, його не слід визнавати недійсним в цілому.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 203, 215, 217 ЦК України, ст.ст. 13, 14, 76-82, 95,141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним пункт 1.4 кредитного договору №206.190.72490 від 19.12.2015 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Київської області.

Суддя Л.М.Кравченко