Постанова

Іменем України

05 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 161/5242/15-ц

провадження № 61-1157 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач -публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
представник відповідача-ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду в складі судді Гриня О. М. від 23 лютого 2016 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду в складі судді Гриня О. М. від 01 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області в складі суддів: Карпук А. К., Срільчука В. А., Бовчалюк З. А., від 27 травня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту кредитного договору, визнання незаконним підвищення відсоткової ставки та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 09 червня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 078С21 відповідно до умов якого банк зобов'язати надати позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання коштів в сумі 180 000 грн зі сплатою 18,3 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості до 08 червня 2021 року.

У відповідності до пункту 2.7 кредитного договору, враховуючи, що базова процентна ставка кредитування є змінною, розмір процентної ставки за кредитом переглядається кредитором щорічно 01 червня.

Згідно із підпунктом 3.3.12 кредитного договору, позичальник зобов'язаний своєчасно укладати додаткову угоду щодо зміни розміру процентної ставки, відповідно до пункту 2.7.

В той же час, у підпункті 2.7.1 кредитного договору вказано, що новий розмір процентної ставки за кредитом встановлюватиметься кредитором щороку, починаючи з першого числа кожного наступного річного періоду, визначеного пунктом 2.7 цього договору, без укладення відповідного договору про внесення змін до цього договору.

Таким чином, даний кредитний договір містить в собі два окремих двозначні положення щодо порядку встановлення нового розміру процентів річних за кредит визначеного в пункті 2.7, які суперечать за своїм змістом одна одній.

Зазначає, що на момент укладення кредитного договору законодавчими актами було передбачено пряму заборону збільшення банком в односторонньому порядку розміру процентів та визначено нікчемність умови договору, що надає право банку або іншій фінансовій установі в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки.

На підставі викладеного, просив суд встановити нікчемність з моменту укладення договору підпункту 2.7.1 кредитного договору від 09 червня 2011 року щодо встановлення кредитором нового розміру процентної ставки за кредитом щороку, починаючи з першого числа кожного наступного річного періоду, визначеного у пункті 2.7 цього договору, в частині вчинення таких дій без укладення відповідного договору про внесення змін до кредитного договору, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсним підпункт 2.7.1 кредитного договору від 09 червня 2011 року в частині тексту «…без укладення відповідного договору про внесення змін до кредитного договору»; визнати незаконним збільшення ПАТ «Укрсоцбанк» з 01 червня 2012 року початкової ставки в розмірі 18,3 % річних за кредитним договором з 01 червня 2012 року до 22,50 % річних, з 01 червня 2013 року до 24,20 % річних, з 01 червня 2014 року до 26,33 % річних; зобов'язати ПАТ «Укрсоцбанк» здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором за відсотковою ставкою 18,3 % річних, починаючи з 01 червня 2012 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року позов задоволено; визнано недійсним підпункт 2.7.1 кредитного договору від 09 червня 2011 року № 078С21 в частині тексту «…без укладення відповідного договору про внесення змін до кредитного договору»; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2016 року доповнено рішення Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року; визнано незаконним збільшення ПАТ «Укрсоцбанк» з 01 червня 2012 року початкової відсоткової ставки в розмірі 18,3 % річних за спірним кредитним договором з 01 червня 2012 року до 22,50 % річних, з 01 червня 2013 року до 24,20 % річних, з 01 червня 2014 року до 26,33 % річних; зобов'язано ПАТ «Укрсоцбанк» здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором за відсотковою ставкою 18,3 % річних, починаючи з 01 червня 2012 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовані тим, що в спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена за формулою зі змінними величинами, тому такі умови суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та затвердженому сторонами графіку платежів, а отже банком неправомірно здійснено підвищення процентної ставки в односторонньому порядку.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 27 травня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2016 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 травня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків щодо задоволення позову, оскільки кредитним договором встановлено щорічний перегляд відсоткової ставки за кредитом, її мінімальну та максимальну межу та зміну відсоткової ставки без укладення додаткового договору.

Також ПАТ «Укрсоцбанк» посилається на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки вказаний строк слід обчислювати з моменту укладення кредитного договору.

ОСОБА_4 не скористався правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Пунктом 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Судами установлено, що 09 червня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 180 000 грн, із сплатою 18,3 % річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 08 червня 2021 року.

Пунктом 2.7. кредитного договору передбачено, що базова процентна ставка кредитування є змінною, тому розмір процентної ставки за кредитом переглядається кредитором щорічно 01 червня. При зміні розміру базової процентної ставки кредитування Національним банком України протягом поточного щорічного періоду, процентна ставка за кредитом не змінюється.

Підпунктом 2.7.1. кредитного договору передбачено, що новий розмір процентної ставки за кредитом встановлюється кредитором щороку, починаючи з першого числа кожного наступного річного періоду, визначеного пунктом 2.7 цього договору, без укладення відповідного договору про внесення змін до цього договору.

Відповідно до підпункту 2.7.2 кредитного договору, мінімальний можливий розмір процентної ставки встановлюється в розмірі не менш ніж 12 % річних та застосовується у разі якщо розмір процентної ставки за Договором, що застосовуватиметься кредитором в наступному черговому річному періоді буде меншим від розміру процентної ставки, зазначеному в цьому пункті договору. Підпунктом 2.7.3 кредитного договору передбачено, що максимальний можливий розмір процентної ставки встановлюється в розмірі не більше ніж 27 % річних та застосовується у разі, якщо розмір процентної ставки за договором, що застосовуватиметься кредитором в наступному черговому річному періоді перевищуватиме розмір процентної ставки, зазначеної в цьому пункті договору.

Банком включено умови про зміну розміру плаваючої процентної ставки у межах визначених підпунктами 2.7.2.-2.7.3. кредитного договору, без укладення додаткових угод - тобто, в односторонньому порядку.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_4 з підстав його доведеності та обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності не підтверджуються матеріалами справи, оскільки ОСОБА_4 довідався про порушення свого права 01 червня 2012 року, коли банк змінив розмір процентної ставки, а з позовом до суду звернувся 06 квітня 2015 року, тобто в межах трирічного строку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду від 01 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська