Постанова

Іменем України

08 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 511/2135/14-ц

провадження № 61-3243св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Роздільнянська міська рада Одеської області,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - відділ Державного агентства земельних ресурсів України у Роздільнянському районі Одеської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - реєстраційна служба по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області в складі головуючого - судді Теренчук Ж. В. від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Калараш А. А., Короткова В. Д., Комаровської Н. В. від 26 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Роздільнянської міської ради Одеської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Державного агентства земельних ресурсів України у Роздільнянському районі Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - реєстраційна служба по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про скасування рішення, свідоцтва про право власності на землю та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява обґрунтована тим, що йому належить на праві користування земельна ділянка по АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві власності відповідно земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3, та сторони є суміжним землекористувачами.

ОСОБА_3 зазначав, що йому стало відомо про те, що ОСОБА_4 за рахунок земель загального користування оформила у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0, 0482 га по АДРЕСА_1.

При цьому, позивач зауважує, що ОСОБА_4 здійснено капітальне будівництво з влаштуванням бетонного фундаменту та паркану на дорозі по АДРЕСА_1, внаслідок чого остання самовільно захопила земельну ділянку площею 0, 02 га за рахунок земель загального користування.

ОСОБА_3, посилаючись на те, що ОСОБА_4 створює йому перешкоди в користування провулком для проїзду транспортом, приватизацію вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_4 здійснено без погодженням з ним меж земельної ділянки і кадастрової зйомки, а також у значно більшому розмірі, ніж той, на який вона мала право та за рахунок земель загального користування, а також без відповідного проекту самочинно збудувала металевий паркан на бетонній основі, просив рішення Роздільнянської міської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території Роздільнянської міської ради» від 24 грудня 2013 року № 1457-VI та свідоцтво на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку від 26 січня 2014 року № НОМЕР_1 скасувати. Також просив зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою територіальної громади площею 0, 02 га по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу (знесення) самовільно встановленої бетонної огорожі з боку АДРЕСА_2 та повернути територіальній громаді самовільно заняту за рахунок цієї огорожі частину дороги, яка прилягає до земельної ділянки ОСОБА_4

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Роздільнянської міської ради від 24 грудня 2013 року № 1457-VI «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0, 0482 га по АДРЕСА_1», цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 в натурі ОСОБА_4, а також свідоцтво про право власності, видане реєстраційною службою по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області 26 січня 2014 року № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 0482 га по АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3, скасовані, а в решті вимог відмовлено. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5, відділу Держземагенства у Роздільнянському районі Одеської області відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивоване тим, що на момент приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 межі земельної ділянки по АДРЕСА_1, кадастрова зйомка та розмір, не були визначені та узгоджені із суміжним землекористувачем ОСОБА_3, а розмір належної їй земельної ділянки збільшився за рахунок земель загального користування та належної позивачу земельної ділянки.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2014 року залишене без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

14 вересня 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати повністю рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не вказано, в чому полягає порушення прав ОСОБА_3 в результаті непогодження ним меж земельної суміжної ділянки; відсутні підтвердження дійсного збільшення площі її земельної ділянки саме за рахунок землі, право на користування якою має позивач, чи за рахунок земель загального користування, а також відсутні підтвердження накладення меж суміжних земельних ділянок та неправомірності набуття нею права власності на спірну земельну ділянку.

14 липня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

27 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 в яких вказано про те, що судові рішення ухвалені з дотриманням судами норм матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Ухвалою колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до Роздільнянської міської ради Одеської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Державного агентства земельних ресурсів України у Роздільнянському районі Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - реєстраційна служба по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про скасування рішення, свідоцтва про право власності на землю та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкоюпризначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що сторони у справі є суміжними землекористувачами.

ОСОБА_3 з 20 серпня 1996 року на праві власності належить будинок по АДРЕСА_2 (а. с. 9), який розташовано на земельній ділянці площею 880 кв. м, що надана позивачу в користування під будівництво житлового будинку на підставі рішення Роздільнянської міської ради від 24 листопада 1992 року (а. с. 99).

Також позивачу на підставі рішення Роздільнянської міської ради від 02 грудня 1994 року додатково за вказаною адресою надано в користування земельну ділянку площею 480 кв. м під огородництво (а. с. 100), а всього в користування позивачу передано земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 1 360 кв. м, хоча згідно із технічним паспортом на будинок фактично в користуванні позивача на момент проведення інвентаризації будинку в 1996 році була визначена земельна ділянка площею 1 143 кв. м (а. с. 106).

Відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності з 15 травня 2009 року належить будинок АДРЕСА_1 (а. с. 70).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на підставі рішення Роздільнянської міської ради від 19 травня 1994 року було надано в користування земельну ділянку площею 810 кв. м по АДРЕСА_1 (а. с.10).

На підставі рішення Роздільнянської міської ради від 23 червня 2010 року було припинено право користування ОСОБА_4 частиною земельної ділянки площею 0, 05 га по АДРЕСА_1 та переведено вказану земельну ділянку до земель запасу Роздільнянської міської ради, присвоєно цій земельній ділянці юридичну адресу: АДРЕСА_3, яку пізніше передано в користування ОСОБА_5 (а. с. 57).

Таким чином, в користуванні ОСОБА_4 залишилася земельна ділянка, згідно із вищевказаним рішенням Роздільнянської міської ради 19 травня 1994 року в розмірі 310 кв. м (810 кв. м. - 500 кв. м.).

Також судами встановлено, що 24 грудня 2013 року рішенням Роздільнянської міської ради Одеської області № 1457 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 із земель громадської та житлової забудови та передано у власність земельну ділянку загальною площею 0, 0482 га за вищевказаної адресою (а. с. 11).

26 січня 2014 на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0, 0482 га по АДРЕСА_1 (а. с. 72).

Дана земельна ділянка зареєстрована на ім'я ОСОБА_4 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 73).

Частина перша статті 15 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Пунктами 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Судами не враховано зазначених вимог закону, не перевірено межі суміжних земельних ділянок сторін у справі відповідно до даних земельного кадастру, не визначено розташування самих межових знаків, не перевірена наявність факту втручання з боку відповідача у право позивача на користування земельною ділянкою з урахуванням даних земельно-кадастрової документації, не з'ясовано фактичного місця розташування (меж) належної ОСОБА_4 земельної ділянки і не надано оцінки усім доказам, наданим сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, задовольняючи позов, виходив із того, що межі земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_4, та її розмір не були погоджені із позивачем. При цьому, судами залишено поза увагою положення пунктів 2.1, 2.4, 4.3 Інструкції, у відповідності до яких встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Підготовчі роботи включають збір та аналіз виконавцем наявних документації із землеустрою, матеріалів інвентаризації земель, планово-картографічних матеріалів, правових підстав надання земельної ділянки у власність (користування), відомостей про наявність спірних питань щодо меж земельної ділянки, переліку обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути, списків координат пунктів державної геодезичної мережі. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Погодження меж є допоміжною стадією у процедурі розробки і складання технічної документації із землеустрою, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок та порушення прав землекористувачів. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

Вказуючи на розбіжності у технічно-інвентаризаційній документації, судами не враховано, що запис «977» у графі загальна площа плану земельної ділянки від 2009 року закреслено, та міститься запис «622», що значно менше ніж було надано в користування відповідачу на підставі рішення Роздільнянської міської ради від 19 травня 1994 року (810 кв. м) (а. с. 153, 182).

Посилання судів на невідповідність геодезичної зйомки належної відповідачу земельної ділянки її плану, виходячи лише з даних технічної документації на житловий будинок, є безпідставними (а. с. 31, 96).

Висновок судів про те, що конфігурація належної ОСОБА_4 земельної ділянки змінилася безпосередньо по межі із тією земельною ділянкою, що перебуває у користуванні позивача, є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять доказів накладення суміжних земельних ділянок сторін. В матеріалах справи відсутня технічна документація, яка б могла достовірно свідчити про втручання в право позивача на користування земельною ділянкою. При цьому комісією виконавчого комітету Роздільнянської міської ради складено акт обстеження від 12 серпня 2013 року, яким встановлено, що межі належної відповідачу земельної ділянки (виходячи із площі 0,0482 га) не змінювалися, фактично встановлені та закріплені частково існуючим парканом, частково стінами господарських будівель і споруд (1973 року побудови), в тому числі, й з боку присадибної ділянки ОСОБА_3 (а. с. 25).

Вказані обставини та заперечення ОСОБА_4 залишися належним чином не оціненими судами під час розгляду справи.

Крім того, як вбачається з відомостей виконавчого комітету Роздільнянської міської ради від 09 жовтня 2012 року і 07 серпня 2012 року, а також актів комісії від 10 грудня 2012 року та 02 серпня 2013 року, відсутні підтвердження самовільного зайняття ОСОБА_4 проїзду по АДРЕСА_1 (а. с. 63-68).

Судами під час розгляду справи достовірно не було встановлено факту збільшення переданої 24 грудня 2013 року у власність ОСОБА_4 земельної ділянки за рахунок земель загального користування, які перебувають у комунальній власності. ОСОБА_3, звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав саме про безпосереднє обмеження його права на проїзд до свого будинку, внаслідок самовільного захоплення земель загального користування і побудовою відповідачем паркану.

За змістом частини четвертої статті 60 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій,встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За відсутності в матеріалах справи належних доказів, які б могли достовірно свідчити про накладення земельної ділянки, яка надана в користування ОСОБА_4, на земельну ділянку, якою користується ОСОБА_3, висновок судів про втручання з боку ОСОБА_4 у право позивача, як землекористувача суміжної земельної ділянки, є передчасним.

У відповідності до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, встановив обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи те, що суди всупереч статей 10, 60, 57 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, які були чинними на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, не дослідили в достатній мірі чи дотримано порядок передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_4, винесення меж земельної ділянки в натурі на місцевість та узгодження її меж із суміжними землекористувачами, а вказуючи про порушені права позивача, виходили лише із факту збільшення розміру належної відповідачу земельної ділянки, достовірно не з'ясувавши за рахунок чого відбулося таке збільшення, та не спростували, обставин з приводу того, що встановлений ОСОБА_4 паркан, який розмежовує земельну ділянку відповідача, як із землями загального користування так і земельною ділянкою ОСОБА_3 існує значний період часу, на місцевості не переставлявся відповідачем, не роз'яснили сторонам про можливість та необхідність заявити клопотання про проведення відповідної земельно-технічної експертизи або дослідження,дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Вищеперелічені порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Роздільнянської міської ради Одеської області про скасування рішення і свідоцтва про право власності на земельну ділянку підлягають скасуванню на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з'ясувати, чи порушено право, за захистом якого особа звернулася до суду, і з боку кого таке порушення мало місце.

Враховуючи те, що правильність висновків суду про законність оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на землю залежить від підставності вимог позивача про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, а також те, що з'ясування обставин щодо передачі ОСОБА_4 земельної ділянки у більшому розмірі, ніж вона мала право, може стосуватися прав, свобод та інтересів власника іншої суміжної із ОСОБА_4 земельної ділянки - ОСОБА_5 та відділу Державного агентства земельних ресурсів України у Роздільнянському районі Одеської області, і з огляду на те, що у прохальній частині касаційної скарги заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення у повному обсязі, тому рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 рокупідлягають скасуванню повністю.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта

Ю.В.Черняк