Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/25848/15-ц

провадження № 61-3623 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О.,

Олійник А. С., (суддя-доповідач)

Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Матківської М. В., Луценка В. В., Якименко М. М. від 7 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопада 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на Ѕ частку будинковолодіння, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що 1 серпня 1998 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_6 За час шлюбу, 21 травня 2003 року, подружжя придбало будинковолодіння з прибудовами, що знаходиться у АДРЕСА_1 реєстрація була проведена на дружину ОСОБА_6

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 3 жовтня 2012 року змінено договір купівлі-продажу зазначеного будинковолодіння від 21 травня 2013 року, визнано ОСОБА_7 (брата ОСОБА_6.) покупцем будинку та визнано за ним право власності на будинковолодіння. ОСОБА_4 не було залучено до участі у цій справі співвідповідачем, хоча спірний будинок є спільно нажитим майном подружжя, так як придбаний за час шлюбу.

21 грудня 2013 року ОСОБА_7 подарував спірний будинок своєму батькові ОСОБА_5 Проте рішенням апеляційного суду Вінницької області від 5 листопада 2015 року скасовано рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 3 жовтня 2012 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні позову про визнання його покупцем будинку та визнання за ним права власності на будинок.

У зазначеному вище рішенні апеляційним судом встановлено, що спірне будинковолодіння було придбано 21 травня 2003 року згідно з договором купівлі-продажу подружжям ОСОБА_4, як спільно нажите майно подружжя відповідно до статті 60 СК України. Також встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неправомірно позбавили ОСОБА_4 права власності на Ѕ частку будинковолодіння.

У зв'язку з укладенням ОСОБА_7 договору дарування спірного житлового будинку на користь відповідача ОСОБА_5, належна йому на праві власності Ѕ частка будинку залишається у власності відповідача та зареєстрована на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки судом безспірно встановлено, що Ѕ частка спірного майна, яка належить йому на праві власності, вибула із його володіння, не з його волі, тому вона має бути повернута йому, як власнику.

У зв'язку з цим позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частку будинковолодіння з прибудовами, що розташований у АДРЕСА_1 витребувати Ѕ частку зазначеного будинку з прибудовами у ОСОБА_5, позбавивши його права власності та реєстрації на цю частку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2016 року позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку будинковолодіння з прибудовами, що знаходиться у АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та визнання за ним права власності на Ѕ частку спірного будинковолодіння, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними та у справі відсутні докази того, що спірний будинок придбаний за кошти, які належали одному з подружжя особисто, тобто діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, що не потребує доказування.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 7 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову частково скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач ОСОБА_4, заявляючи вимогу про визнання за ним права власності Ѕ частку спірного житлового будинку, який він вважає спільно нажитим майном подружжя, відповідачем зазначив особу, з якою не перебував і не перебуває у зареєстрованому шлюбі, а саме - до батька його колишньоїдружини -ОСОБА_5, який на цей час згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником спірного житлового будинку. ОСОБА_5 є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах. Свою колишню дружину ОСОБА_6 позивач зазначив третьою особою і, відповідно, жодних вимог до неї не заявив. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач фактично порушував питання про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України. За таких обставин, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на 1/2 частку житлового будинку немає.

15 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду - залишити в силі.

21 вересня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

28 грудня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом у справі безспірно встановлено, що спірне будинковолодіння придбано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. У позивача були всі підстави звертатися до суду саме з такими позовними вимогами. Визнавши за позивачем право власності на Ѕ частку спірного будинковолодіння, суд першої інстанції правильно посилався на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і їм належить по Ѕ його частці, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними та у справі відсутні докази того, що спірний будинок придбаний за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Всі обставини були доведені в суді й позивач вважає, що мав право вибрати саме такий спосіб захисту свого порушеного права відповідно до статті 16 ЦК України, пред'явивши позов до особи, за якою у цей час зареєстроване спірне майно і до якого незаконно перейшло право власності на будинковолодіння.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 1 серпня 1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб.

За час шлюбу подружжя ОСОБА_4 придбали житловий будинок з прибудовами, що розташований у АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 21 травня 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1039.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано (а. с. 55).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 3 жовтня 2012 року у справі № 206/4728/2012 задоволено позов ОСОБА_7 про внесення змін до договору купівлі-продажу, визнання його покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на будинковолодіння. Змінено договір купівлі-продажу спірного будинковолодіння, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 21 травня 2003 року і зареєстрований в реєстрі за №1039, визнавши ОСОБА_7 покупцем зазначеного будинку. Визнано за ОСОБА_7 право власності на зазначене будинковолодіння (а. с. 3-5).

21 грудня 2013 року ОСОБА_7 подарував спірний будинок своєму батькові ОСОБА_5

Однак, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 5 листопада 2015 року, яке набуло законної сили, скасовано рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 3 жовтня 2012 року та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Як встановлено судом першої інстанції, право власності на спірне будинковолодіння зареєстровано за відповідачем у справі - ОСОБА_5, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6).

З урахуванням змісту рішення апеляційного суду Вінницької області від 5 листопада 2015 року суд першої інстанції дійшов висновку, що реєстрація прав на будинок на ім'я ОСОБА_6 не спростовує презумпції належності будинку до спільної сумісної власності подружжя, оскільки він придбаний під час шлюбу, а також факт придбання будинковолодіння подружжям ОСОБА_4 за час шлюбу за спільні кошти нічим не спростований.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України(у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 16 ЦК Українизвертаючись до суду з позовом, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і непередбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Одним із таких способів захисту порушених прав особи є - визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його, справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Звертаючись до суду із позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинковолодіння, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що саме ОСОБА_5 є власником спірного майна і саме за останнім зареєстровано право власності на спірне майно. Водночас, у цьому майні є належна його частка, оскільки це майно набуте за час шлюбу з ОСОБА_6 Обравши спосіб захисту своїх порушених прав, позивач обгрунтовано зазначив відповідачем особу (ОСОБА_5.), яка є власником спірного будинковолодіння, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, позивач обрав спосіб захисту, який ефективно захищає його порушене право.

Крім того, відповідно до змісту статей 1, 2 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Однак, позивач ОСОБА_4 на момент звернення до суду із зазначеним позовом у цивільних правовідносинах із своєю колишньою дружиною ОСОБА_6 не перебував.

Однією з визначальних складових принципу захисту цивільних прав та інтересів судом є забезпечення гарантій права кожної людини на ефективний судовий захист.

Ефективний спосіб захисту передбачає реальну можливість захисту порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний спосіб.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції взяв до уваги матеріально-правовий аспект захисту цивільного права позивача.

Враховуючи зміст порушеного права позивача, встановлені обставини судом першої інстанції, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що порушене право позивача може бути захищене в обраний ним спосіб та є ефективним з огляду на обставини справи.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач фактично порушував питання про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на статтю 22 КпШС України та статтю 60 СК України, є необґрунтованим, оскільки позивачем заявлено позов про визнання права власності на частину спірного будинковолодіння, яке на час звернення до суду належало ОСОБА_5 на підставі договору дарування, а посилання позивача на вищевказані норми матеріального права є обґрунтуванням позову про визнання права власності. Вимоги про поділ спільного майна подружжя позивачем заявлено не було.

Отже, суд апеляційної інстанції не врахував положення статті 3ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV), статті 16 ЦК України, дійшов неправильного висновку про те, що ОСОБА_5 є неналежним відповідачем у справі, а позивачем фактично заявлено позовні вимоги про поділ майна подружжя, тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спірного будинковолодіння.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи касаційної скарги є обґрунтованими, рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а заочне рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 7 липня 2016 року скасувати, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2016 року - залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г.І. Усик