АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/1177/16-ц Номер провадження 22-ц/786/30/18Головуючий у 1-й інстанції Горулько О. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - Хіль Л.М.,

суддів - Карпушина Г.Л., Лобова О.А.,

Секретар: Колодюк О.П.,

За участі: позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, приватний нотаріус Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області Довбиш Сергій Миколайович, про визнання недійсним договору дарування.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати договір дарування від 13 квітня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Решитилівського районного нотаріального округу Полтавської області Довбишем С.М. недійсним.

В обгрунтування позову зазначив, що договір дарування було укладено в результаті помилки, так як він помилився щодо природи правочину та вважав, що склав заповіт на все йому належне майно.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_6, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що він перебував у хворобливому та вразливому стані після перенесеної тяжкої хвороби, не в повній мірі міг розуміти та контролювати власні дії під час укладення договору у нотаріуса та вважав, що він укладає заповіт .

Також зазначив, що під час ухвалення рішення місцевого суду було невірно досліджено факт наявності чи відсутності помилки у діях позивача.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 30 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 отримала в дар житловий будинок № 52 з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 який посвідчений приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області Довбишем С.М. та зарєстрвоний в реєстрі.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нарухоме майно було зареєстровано право власності відповідачки ОСОБА_4 на зазначений будинок (а.с.6).

Відмовляючи в задоволені позову місцевий суд виходив з того, що на момент укладення оспорюваного правочину був відсутній хворобливий стан здоров'я позивача, внаслідок чого він не здатний був в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки жодна з наведених обставин не доведена в судовому засіданні об'єктивними доказами, а також підстав, які б вплинули на волевиявлення позивача при укладенні договору, судом не встановлено.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 та ст.229 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України: зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229-233, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України ( в редакції, чинній на час ухвалення рішення), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Оспорюваним договором дарування обов'язку обдарованого, щодо вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру не передбачено.

Виходячи з рівня освіченості, життєвого досвіду та тієї обставини, що на час дарування він читав та підписував договір, обставини, щодо яких, як стверджує позивач він помилявся даруючи будинок, ним не доведено, зокрема не розуміння правової природи вчинюваного правочину (дарування, а не заповіт), його стан здоров'я в той момент, який позбавляв його можливості розуміти свої дії.

Згідно ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. (Правова позиція постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15).

Отже, наявність помилки при вчиненні правочину ОСОБА_6 не доведено, а тому відсутня правова підстава для визнання договору дарування недійсним.

З огляду на вищевикладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено наявність помилки щодо природи правочину, що є підставою для відмови у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування.

Крім того, в метеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про стан здоров`я позивача, який би перешкоджав розуміти значення своїх дій станом на час укладення договору дарування чи безпосередньо перед вчиненням цього правочину.

Колегія суддів враховує, що усі апеляційні доводи фактично дублюють ті, що вказані в позовній заяві, та не свідчать про наявність обставин, які підтверджують існування у позивача, як сторони спірного правочину, помилки щодо його природи чи прав та обов'язків сторін, які цим договором обумовлюються.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України ( в редакції, чинній на час ухвалення рішення), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження бажання позивача укласти не договір дарування, а заповіт.

Доводи апеляційної скарги про те, що після підписання договору дарування фактичної передачі будинку не відбулося не беруться до уваги, оскільки після укладення договору дарування відповідач у втановленому законом порядку зареєструвала право власності на предмет дарування, та як власник, мала право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Крім того, суд враховує ту обставину, що сторони договору є рідними батьком та дочкою, що вони мали всі моральні підстави укласти усний договір про приживання позивача в відчудженому будинку після укладення договору дарування.

За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено у відповідності до положень матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, ст. 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: Г.Л. Карпушин

О.А. Лобов

З оригіналом згідно:

суддя Л.М. Хіль