Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

за участі учасників справи:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

відповідач - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: 02218, АДРЕСА_1) на свою користь суму безпідставно набутих коштів у розмірі 13 668 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп., що є предметом позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що 28 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельна компанія «Драйвер» укладено Контракт на виконання будівельних робіт, однак обсяг робіт за цим Контрактом виконавцем виконано не було, в свою чергу позивач помилково наперед здійснив перерахунок грошових коштів в розмірі 13668,00 грн, як оплату за виконання робіт, на картковий рахунок директора ТОВ «Будівельна компанія «Драйвер» ОСОБА_3, після з'ясування цих обставин, позивач неоднаразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому помилково зараховані кошти, однак врегулювати спір в досудовому порядку не видалось за можливе, що спонукало позивачка звернутись з цим позовом до суду про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 13668,00 грн., з урахуванням вимог ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив, процесуальним правом подати заперечення проти позову не скористався.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 липня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Драйвер», в особі директора ОСОБА_3, укладено Контракт б/н про надання послуг, предметом якого є надання пристрою полімерного покриття типу "Декор-моно" РАЛ-9010 з наступним нанесенням матового лаку. (а.с. 3)

Сторони в Контракті погодили, що вартість робіт становить 17100,00 грн. (п. 5 Контракту).

За умовами п. 6 Контракту визначено порядок та строк виконання робіт, відповідно до якого Виконавець приступає до виконання робіт після отримання від Замовника авансового платежу, надання всього обсягу робіт одночасно і додержання зі сторони Замовника вимог Додатку №1. Строк виконання робіт по даному Контракту узгоджується між Замовником та Виконавцем в робочому порядку. Орієнтовно - до 14 календарних днів, при умові надання всього обсягу робіт одночасно.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду, відповідно до ч.1 ст. 846 ЦК України.

На виконання умов Контракту п.5, Замовник ОСОБА_1 сплатив аванс в загальному розмірі 13668,00 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку позивача в ПАТ «Приватбанк», яка долучена до матеріалів справи (а.с. 38-40).

Отже на підставі письмового договору між замовником ОСОБА_1 та підрядником ТОВ «Будівельна компанія «Драйвер» виникли зобов'язання підряду, які врегульовані нормами глави 61 ЦК України.

За змістом положень ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 865 Цивільного кодексу України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Частиною 2 ст. 873 ЦК України передбачено, що робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.

За даними, які внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ТОВ «Будівельна компанія «Драйвер» є ОСОБА_3 (а.с. 7-13).

Згідно положень ст. 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. (ст. 239 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до змісту ст. 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Як з'ясовано судом підтверджується наявними у справі доказами, 28 липня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Драйвер» укладено Контракт б/н про надання послуг, за умовами цього договору сторонами досягнуто домовленості відносно вартості наданих послуг та обсягу робіт, які підлягають виконанню, що є суттєвими умовами договору, в той же час за змістом договору, в тому числі в розділі «Порядок рассчета» відсутні реквізити юридичної особи для проведення замовником оплати за наданні послуги.

Підписання директором ТОВ «Будівельна компанія «Драйвер» ОСОБА_3 договору підряду і проставлення на ньому відбитку печатки товариства дає підстави вважати, що при укладенні договору він діяв свідомо, розумів його природу, зобов'язання підрядника за ним та обсяг відповідальності.

Виходячи із наданих позивачем доказів, які свідчать про виконання договірних зобов'язань перед юридичною особою, позивачем переведено на картковий рахунок фізичної особи ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 13668,00 грн., в свою чергу відповідач в судове засідання не з'явився, процесуальним правом надати докази, які мали підтвердити той факт, що отримані від позивача грошові кошти, які перерахована на його власний банківських рахунок, оприбутковано в бухгалтерії товариства та/або в іншій спосіб використано для проведення господарської діяльності товариства, тому за відсутності достовірних даних, які б свідчили про правомірність привласнення відповідачем коштів, які надійшли від позивача в рахунок оплати послуг, обумовлених договором, укладений від імені юридичної особи, є підстави вважати, що відповідач набув кошти без відповідної правової підстави та застосування до склавшихся правовідносин наслідків, передбачених ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих коштів підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13668,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 жовтня 2017 року між Адвокатським об'єднанням «Едвайс» в особі адвоката ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги №13-10/17.

Відповідно до п. 2.1. Договору, сторони погодили, що гонорар, кінцевий фактичний розмір винагороди фіксується в актах передачі-приймання послуг, які оформляються Сторонами за результатами кожного місяця надання послуг. (а.с. 17)

Згідно Акту №22 прийому-передачі послуг від 17.10.2017 року, сторонами погоджена вартість юридичних послуг, яка складає 5000,00 грн. (а.с. 18)

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд присуджує до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат присуджує стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6,11,628,837,865,873,1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273,354,355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 13668 грн. 00 коп., судові витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. та по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн., а всього на загальну суму 19308 (дев'ятнадцять тисяч триста вісім) грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя