АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/3614/16-ц 22-ц/774/845/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 211/3614/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 грудня 2016 року, яке ухвалене суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому Розі об 11 год. 52 хв., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, в обґрунтування якого зазначив, що 26 квітня 2015 року він надав відповідачу у борг за розпискою грошові кошти в сумі 3725 дол. США, що еквівалентно 83924,85 грн., а останній зобов'язався повернути їх у строк до 16 лютого 2016 року.

Однак, взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу ОСОБА_1 не виконав і в строк до 16.02.2016 року борг не повернув, ні в доларах в розмірі 3725,00 дол. США, ні в гривнях по курсу НБУ на момент повернення позики, що становить 99904,50 грн.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу в розмірі 99904,50 грн., інфляційні збитки за період прострочення виплати боргу у розмірі 5574,66 грн., а також судовий збір у розмірі 999,05 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 99904,50 грн. за договором позики від 26.04.2015 року, інфляційні збитки за період прострочення виплати боргу у розмірі 5574,66 грн., судовий збір у розмірі 999,05 грн., а всього 106478,21 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального права. Вважає, що між ним та відповідачем не існує жодних боргових правовідносин, оскільки він разом з відповідачем спільно придбали автомобіль, через деякий час позивач продав йому свою частину автомобіля, а він зобов'язався виплатити на користь позивача грошові кошти в розмірі 3725,00 дол. США, про що надав розписку. Частину суми він повернув позивачу, автомобіль продав та виїхав на заробітки до Республіки Кореї. Вважає, що позивач навмисно ввів суд в оману, приховавши справжню природу укладеного між ними договору та його безгрошовість, що виключає стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість наведених в апеляційній скарзі доводів, просити її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Подане ОСОБА_1 клопотання про розгляд справи в загальному порядку з повідомленням сторін, колегією суддів відхилено з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, тобто, суд апеляційної інстанції не має повноважень на розгул цивільних справ у порядку загального позовного провадження.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційну скаргу у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

При цьому, згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з клопотання відповідача ОСОБА_1, останній просить суд апеляційної інстанції розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, посилаючись на те, що для вирішення справи по суті необхідно заслухати пояснення свідка ОСОБА_4

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ані в суді першої інстанції (при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду), ані в апеляційній скарзі, відповідачем ОСОБА_1 не заявлялося клопотання про допит ОСОБА_4 у якості свідка, у зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданого клопотання про допит свідка та призначення справи до розгляду у судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі письмової розписки відповідач ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_5 грошові кошти в якості позики в розмірі 3725,00 дол. США, що еквівалентно 83924,85 грн., а останній зобов'язався повернути їх у строк до 16 лютого 2016 року (а.с. 15).

В обумовлений строк відповідач ОСОБА_1 борг не повернув.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, взявши в борг грошові кошти, не повернув їх у встановлений строк, чим порушив права позивача, передбачені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту судом в спосіб примусового стягнення на користь позивача наданих в борг відповідачу грошових коштів, а також інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як визначено ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ст. 1046 ЦК України).

Частина 1 ст. 1047 ЦК України встановлює обов'язкову письмову форму для договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У зв'язку з цим, наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку з повернення грошових коштів (ч.3 ст. 545 ЦК України).

Отже, дослідивши надані суду позивачем оригінал боргової розписки, яка містить зобов'язання однієї особи - ОСОБА_1 повернути іншій особі - ОСОБА_5 у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов'язання, колегія суддів вважає, що вона є не тільки належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов'язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України, як правильно зазначив в своєму рішенні суд першої інстанції.

У зв'язку з вищенаведеним, доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність укладення договору позики повністю спростовується матеріалами справи.

Посилання ж відповідача на те, що справжня правова природа укладеного договору це купівля частини автомобіля, що належить позивачу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки жодних доказів в підтвердження того, що позивач є власником частини автомобіля й продав його відповідачу, останнім не надано. Крім того, в розписці чітко вказано про надання грошових коштів саме в борг. Також колегія суддів приймає до уваги наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи про справжність природи укладеного договору позики та безпідставність посилань відповідача на купівлю автомобіля.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 борг за договором позики не повернув а отже, свої зобов'язання не виконав, що підтверджується матеріалами справи, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов'язку з повернення суми боргу в розмірі 99904,50 грн.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про застосування до врегулювання спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1, 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч.4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року № 959-XII, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Таким чином, норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене, вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.

Зі змісту боргової розписки вбачається, що сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань ОСОБА_1 в доларах США (а.с. 15).

Однак, суд першої інстанції, вирішуючи спір, вказаного не врахував та встановивши, що умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань відповідача в доларах США, дійшов помилкового висновку про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, застосувавши до врегулювання спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України, яка застосуванню не підлягає.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову із стягненням з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 99904,50 грн.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає судовий збір в розмірі 999,05 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 99904,50 грн. (дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот чотири грн. п'ятдесят коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 999,05 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: