РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 р. Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітнього сина ОСОБА_3 без згоди і супроводу батька ОСОБА_2 з 01.05.2018 по 01.10.2018 року.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 05.06.2014 року шлюб з відповідачем розірвано. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на утриманні позивача.

Відповідно до довідки № 14 Центрального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Деснянського району міста Києва син ОСОБА_3 за станом здоров»я потребує оздоровлення, син часто хворіє на ГРЗ та ларингіти, в 2017 році захворів на очагову алопецію.

На момент подачі позовної заяви позивач мала намір вивезти сина на відпочинок до Туреччини. Батько дитини чинить перешкоди, не надає дозволу на вивезення сина за кордон на літній відпочинок.

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві.

Позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що влітку 2017 року відповідач після неодноразових звернень до нього надав дозвіл на виїзд дитини за кордон на відпочинок до Туреччини. В літній період вона має намір також відпочити з дитиною за кордоном в період з 01.05.2018 по 01.10.2018 року, але що не визначилась з країною та датою поїздки. До відповідача з письмовою заявою про надання дозволу на виїзд не зверталась.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову та зазначив, що він не заперечує проти відпочинку дитини за кордоном, але він бажає знати куди планується поїздка, він побоюється, що позивач вивезе сина на постійне проживання до іншої країни та він буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні дитини. Тому ним буде надаватись дозвіль для виїзду із зазначенням у дозволі держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Влітку 2017 року він надавав дозвіл позивачці для виїзду дитини до Туреччини, також передав їй проїзний документ дитини.

Представник 3-ї особи Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, знаходить, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 05.06.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 14.02.2010 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з Центром розвитку сім"ї, розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1000 грн. щомісяця, починаючи з 13.02.2014 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі особи, які уповноважені ними.

Згідно вимог ст. 141 СК України мати, батько дитини мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Катінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Катінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункт пропуску.

Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Позивачка звертаючись до суду з вимогами про дозвіл на виїзд за межі України дитини без супроводу та згоди відповідача, не зазначила країни до яких вона має намір здійснити виїзд, не зазначено конкретний проміжок часу таких виїздів.

Позивачкою не наведені правові підстави надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька без зазначення держави прямування, позивачем не надано докази звернення до батька дитини з вимогою надати дозвіл на виїзд дитини та докази відмови відповідача надати дозвіл на виїзд.

Чиним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач в 2017 році надав дозвіл для виїзду сина ОСОБА_3 на відпочинок до Туреччини, передав паспорт дитини для виїзду за кордон, про що не заперечувала позивач в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведене, зважаючи на те, що позивачкою не зазначено країни до яких має намір виїзду та час перебування в даних країнах, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 19, 141, 171 Сімейного кодексу України, ст.313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.І.Кушнір