П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року

м. Рівне

Справа №569/18263/17

Провадження №22-ц/787/442/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: ОСОБА_1

Повний текст рішення складено: 03.01.2018 р.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду від 29 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі ОСОБА_3 "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що при звільненні його з роботи належні суми роботодавцем виплачено не було, що є підставою для стягнення з відповідача 11 368, 08 гривні середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

Рішенням Рівненського міського суду від 29 грудня 2017 року позов задоволено:

Стягнуто із ОСОБА_3 "Рівнеазот" на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 368, 08 гривні та 640 гривень судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що полягали у хибному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а також неповноті зясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість висновків суду щодо незастосування норм матеріального права, які передбачають строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору. Як на те, що вони є неправильними, посилається на ч. 1 ст. 233 КЗпП України, Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 за конституційним зверненням ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку із положеннями ст.ст. 117, 237 (1) КЗпП України від 22.02.2012 року, а також п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року і постанови Верховного Суду №61-590св17 у справі №446/509/16-ц від 16.01.2018 року.

Твердження ж суду про регулювання спірних відносин правовою позицією, що висловлена постановою Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі №6-1395цс16, на його думку, є необґрунтованими і не можуть бути застосованими.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці, що, в свою чергу, потягло за собою нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому на користь позивача із ОСОБА_3 "Рівнеазот" стягнуто спірну суму, на якій наполягав ОСОБА_2

Проте з висновками про задоволення позову колегія суддів погодитися не може.

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються, позивач працював заступником начальника бюро відділу перевезень Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" (після зміни організаційно-правової форми ОСОБА_3 "Рівнеазот"). Наказом №1096-ВК від 10.04.2017 року його було звільнено з 12 квітня 2017 року за ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю (а.с. 8).

З 13 квітня 2017 року, тобто з наступного дня після звільнення, ОСОБА_3 "Рівнеазот" мав перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу на загальну суму 43 182, 61 гривень, яку остаточно було виплачено 9 червня 2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Спірні правовідносини виникли з приводу невиплати відповідачем у передбачені законом строки заробітної плати, що призвело до виникнення у ОСОБА_2 права вимагати нарахування і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Норми ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначають необхідність при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, що провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Таким чином, міським судом правильно зясовано, що порушенням законодавства про своєчасну виплату нарахованої заробітної плати є нездійснення роботодавцем виплати заборгованої заробітної плати в день звільнення працівника, що потягло за собою нарахування середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням обставин, що мають значення для справи, та вимог закону суд зробив обґрунтований висновок про виникнення у ОСОБА_3 "Рівнеазот" зобовязання сплатити на користь ОСОБА_5 з 13 квітня 2017 року по 9 червня 2017 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на порушення прав працівника стягнув спірну суму на його користь із роботодавця.

Між тим, у засіданні суду першої інстанції відповідач наполягав на необхідності застосування при вирішенні спірних прав і обовязків положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, ст. 151 (2) Конституції України і відмову через це в задоволенні позову.

Згідно із ч.ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у резолютивній частині свого Рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 постановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

Колегією суддів також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" розяснено, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

При цьому колегія суддів зважає, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються.

Оскільки фактичний розрахунок із позивачем ОСОБА_3 "Рівнеазот" було проведено 9 червня 2017 року, тому право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 10 червня 2017 року. Перебіг даного строку закінчився 10 вересня 2017 року (10.06.2017 року + 3 місяці). Натомість звернувся в суд із відповідним позовом у листопаді 2017 року, тобто через 2 місяці після пропуску строку на звернення. Будь-яких поважних причин його пропуску ОСОБА_2 не навів, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Хоча позов і є обґрунтованим та підлягав би задоволенню у разі додержання вимог ст. 233 КЗпП України, однак ОСОБА_2 пропущено без поважних причин тримісячний строк, що встановлений законом для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Отже, у задоволенні позовних вимог до відповідача слід відмовити з цих підстав.

Вимога апеляційної скарги про ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3 "Рівнеазот", де вказує на підставу для цього пропуск позовної давності, колегія суддів розуміє як залишення позову без задоволення, однак із іншої підстави за спливом строку звернення працівника до суду за вирішенням спору.

Саме ж по собі покликання на пропуск позовної давності у справі про розгляд трудового спору свідчить про певне нерозуміння особою, що подала апеляційну скаргу, інституції матеріально-правових строків у цивільному і трудовому законодавстві.

Так, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавство ж про працю не застосовує такої юридичної термінології, а ст. 233 КЗпП України передбачає строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудового спору.

Крім того, правила про позовну давність застосовуються судом винятково за клопотанням сторони (ст. 267 ЦК України), тоді як на строки звернення до суду в законодавстві про працю такі вимоги не поширюються і суд може з власної ініціативи їх застосувати, обговоривши питання про поважність (неповажність) причин їх пропуску.

За таких обставин посилання автора скарги на позовну давність є помилковим, проте формальним і таким, що не впливає на правильність висновків колегії суддів про незадоволення позову. Тому підставою для відмови якраз є пропуск позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Спонуканням для скасування оскаржуваного рішення відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що полягає у незастосуванню закону який підлягав застосуванню.

На підставі ст. 233 КЗпп України, Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4, 4 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору", керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 29 грудня 2017 року скасувати, а ОСОБА_2 відмовити в позові до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий:

Судді:

м. Рівне

Справа № 569/18263/17

Провадження № 22-ц/787/442/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Хилевича С. В.

суддів:

секретар судового засідання

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено________________________________ .

Головуючий

Судді: