Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 461/1491/16-ц

провадження № 61-764 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь 0. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальна установа «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору -управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради,

представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова у складі судді Зубачик Н. Б. від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Павлишина О. Ф., від 27 жовтня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до комунальної установи «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» (далі - КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки»), третя особа - управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 6 серпня 2015 року між ним та відповідачем було укладено контракт, згідно з яким його було прийнято на роботу на посаду художнього керівника театру з 1 вересня 2015 року по 31 серпня 2020 року. Вказував на те, що він 1 вересня 2015 року відповідно до умов контракту вийшов на роботу, однак у кінці робочого дня його було ознайомлено з наказом № 75 про відсторонення його від посади. При цьому у наказі про його відсторонення з посади художнього керівника театру не зазначалось про зупинення виплати йому заробітної плати.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив зобов'язати КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» виплатити йому заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період з 2 вересня 2015 року до 24 травня 2016 року у розмірі 20 748 грн 27 коп. та моральну шкоду у розмірі 91 866 грн 67 коп.

У квітні 2016 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення трудового контракту.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2016 року визнано незаконними наказ директора театру від 6 серпня 2015 року № 62 про призначення ОСОБА_4 на посаду художнього керівника та рішення конкурсної комісії про заміщення вакантної посади художнього керівника КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки», отже наявні законні підстави для припинення трудового контракту, укладеного між Львівським драматичним театром імені Лесі Українки та ОСОБА_4

Вказував на те, що підстав для виплати ОСОБА_4 заробітної плати немає, оскільки останній не виходив на роботу та не виконував її після 1 вересня 2015 року.

Враховуючи вказане, управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради просило припинити трудовий контракт між КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» та ОСОБА_4 з 2 вересня 2015 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Позов управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради задоволено.

Припинено трудовий контракт, укладений між КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» та ОСОБА_4 з 2 вересня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 з 2 вересня 2015 року по 24 травня 2016 року на роботу не виходив та фактично не виконував обов'язки художнього керівника театру. Крім того, внаслідок порушення порядку проведення конкурсу на заміщення вакантної подаси художнього керівника театру позивача незаконно прийняли на роботу, що встановлено судовим рішенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, суд виходив із того, що, у разі відсутності підстав для задоволення вимог про стягнення заробітної плати відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди. При цьому позивачем не доведено порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, і як наслідок стягнення моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, суд виходив із того, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2016 року визнано незаконним рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом від 3 серпня 2015 року № 3, на заміщення вакантної посади художнього керівника КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки», тобто трудовий контракт з ОСОБА_4 укладено без проведення в установленому порядку конкурсу, що передбачено встановленими законодавством про культуру правилами прийняття на роботу художнього та артистичного персоналу закладів культури. Крім того, рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2016 року наказ від 6 серпня 2015 року № 62 «Про прийняття на посаду ОСОБА_4.» скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 2 вересня 2015 року та моральної шкоди відсутні. Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав передбачених пунктом 8 статті 36 КЗпП України та підпунктом «д» пункту 12 трудового контракту, для припинення трудового контракту від 6 серпня 2015 року, укладеного між КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» та ОСОБА_4

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та відмовити у задоволенні позову управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ґрунтуються на недопустимих доказах та на припущеннях. Суди безпідставно відмовили йому у стягненні заробітної плати та відшкодуванні моральної шкоди. Вказував на те, що наказом від 1 вересня 2015 року № 75 КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» його незаконно відсторонено від виконання ним обов'язків художнього керівника театру. Він вживав залежні від нього заходи для законного повернення на роботу, про що свідчить доручення від 7 вересня 2015 року № 157 КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки», згідно з яким сторожам театру заборонено видавати йому ключі та допускати до приміщень театру, яке він отримав, коли намагався пройти до приміщення театру.

Зазначав, що судом першої інстанції застосовано частину третю статтю 24 КЗпП України, яка не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин, оскільки його було допущено до роботи та відпрацьовано один робочий день, а вказана норма права не передбачає відсторонення від роботи вже допущенного до роботи працівника.

Також вказував на те, що КЗпП України розмежовує поняття «трудовий договір» та «контракт», які як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції вважають тотожними.

Разом із тим стаття 21 Закону України «Про культуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає укладення трудового договору за результатами конкурсу, а вказана стаття в редакції від 28 січня 2016 року передбачає укладення контракту.

Крім того, суди не врахували, що пунктом 6 Порядку укладення трудового договору за результатами проведення конкурсу на заміщення вакантних посад художнього та артистичного персоналу закладів культури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2011 року № 1251, передбачено, що з професійними творчими працівниками театрів може укладатись трудовий договір згідно з цим Порядком, а також контракт як особлива форма трудового договору - відповідно до законодавства, тобто поняття «трудовий договір» та «контракт» не ототожнюються.

Касаційна скарга не містить доводів щодо стягнення з позивача судового збору, отже судові рішення в цій частині не оскаржуються, а тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

У березні 2017 року КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» в особі представника ОСОБА_6 подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначала, що судові рішення є законними і обґрунтованими. Вказувала на те, що факт відсутності ОСОБА_4 на робочому місці протягом терміну, за який він просить стягнути заробітну плату, є доведеним на підставі пояснень сторін, що підтверджені письмовими доказами. При цьому ОСОБА_4 не виконав своїх обов'язків при зарахуванні на роботу, а саме не подав трудову книжку та паспорт, що є передумовою для допуску працівника до роботи. Також вказувала на те, що необхідність проведення конкурсу визначена в законодавстві, чинному на час виникнення спірних правовідносин, а посилання ОСОБА_4 на укладення трудового договору, а не контракту, є необґрунтованим. При цьому ОСОБА_4 не доведено завдання йому моральної шкоди.

У березні 2017 року управління культури департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради в особі представника ОСОБА_7 подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначало, що судові рішення є законними і обґрунтованими. Доводи ОСОБА_4 про те, що з ним було укладено контракт, який має бути укладений без проведення конкурсу, є необґрунтованими, оскільки укладення трудового контракту на підставі проведення конкурсу на заміщення вакантної посади в КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» встановлено судовими рішеннями, а тому вказані обставини не потребують доказуванню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 серпня 2015 року КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» проведено конкурс на заміщення вакантної посади та складено протокол № 3 засідання конкурсної комісії для проведення конкурсу на заміщення вакантної посади художнього керівника КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки», за результатами якого переможцем конкурсу визначено ОСОБА_4

6 серпня 2015 року між Львівським драматичним театром імені Лесі Українки та ОСОБА_4 було укладено контракт, згідно з умовами якого ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду художнього керівника театру на період з 1 вересня 2015 року по 31 серпня 2020 року.

Згідно з наказом директора КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» від 6 серпня 2015 року № 62 ОСОБА_4 прийнято на посаду художнього керівника театру на період з 1 вересня 2015 року по 31 серпня 2020 року за контрактом на підставі протоколу засідання конкурсної комісії від 3 серпня 2015 року № 3.

Наказом директора КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» від 1 вересня 2015 року № 75 ОСОБА_4 відсторонено від виконання ним обов'язків художнього керівника Львівського драматичного театру імені Лесі Українки до прийняття судом рішення у справі про скасування наказу про призначення та визнання недійсним контракту, укладеного з ОСОБА_4

Як вбачається з табелів обліку робочого часу за період з серпня 2015 року по листопад 2015 року, ОСОБА_4 не табелювався як такий, що приступив до виконання посадових обов'язків. Відповідно до відомостей про нарахування заробітної плати жодних нарахувань заробітної плати ОСОБА_4 за оскаржуваний період театром не здійснювалось.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 1 грудня 2015 року в не скасованій частині та рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2016 року скасовано наказ директора КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» від 1 вересня 2015 року № 75 про відсторонення ОСОБА_4 з посади художнього керівника театру.

Стягнуто з КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за відпрацьований 1 вересня 2015 року робочий день у розмірі 108 грн 05 коп.

Визнано незаконним рішення конкурсної комісії, оформлене протоколом від 3 серпня 2015 року № 3, на заміщення вакантної посади художнього керівника КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки».

Визнано незаконним наказ від 6 серпня 2015 року № 62 про призначення ОСОБА_4 на посаду художнього керівника КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки».

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Правовідносини, що склались між сторонами, підпадають під дію Закону України «Про культуру», положенням статті 21 якого визначено, що формування кадрового складу (художнього та артистичного, крім технічного персоналу) закладів культури здійснюється на конкурсній основі. За результатами конкурсу укладається трудовий договір у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, вказаним законом передбачено як укладення трудового договору, так і проходження конкурсу на заміщення посади художнього та артистичного персоналу закладів культури, виключення встановлюється лише для технічного персоналу, до якого посада позивача не відноситься.

Пунктом 1 Порядку укладення трудового договору за результатами проведення конкурсу на заміщення вакантних посад художнього та артистичного персоналу закладів культури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2011 pоку № 1251, (далі - Порядок) передбачено, що цей Порядок, який розроблено відповідно до статті 21 Закону України «Про культуру», визначає процедуру, умови підготовки й проведення закладами культури конкурсу на заміщення вакантних посад художнього та артистичного персоналу (далі - конкурс).

Пунктом другим розділу 1 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад художнього та артистичного персоналу закладів культури, затвердженого наказом Міністерства культури України від 6 вересня 2013 року № 851, передбачено, що конкурс - це процедура заміщення вакантних посад художнього та артистичного персоналу в закладах культури. Пунктом сьомим розділу V вказаного Порядку передбачено, що підставою для укладання трудового договору з переможцем конкурсу і видання наказу керівника закладу культури про прийняття на роботу є рішення конкурсної комісії.

Згідно з пунктом другим частини 2 Порядку трудовий договір укладається за результатами проведення конкурсу між його переможцем та закладом культури в особі керівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що припинення трудового договору здійснюється відповідно до законодавства.

Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору. Пунктом восьмим статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до підпункту «д» пункту 12 трудового контракту, укладеного між ОСОБА_4 та КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки», передбачено, що цей контракт може бути припинений з інших підстав, передбачених законодавством.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 лютого 2016 року, що набрало законної сили, встановлено, що був порушений порядок проведення конкурсу на заміщення посади художнього керівника театру, за результатами якого винесено незаконний наказ про прийняття ОСОБА_4 на роботу.

Оскільки контракт між ОСОБА_4 та КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки» був укладений внаслідок визнання його переможцем конкурсу, який визнано незаконним, наявні передбачені підпунктом «д» пункту 12 трудового контракту, пунктом 8 статті 36 КЗпП України та пунктом 8 Порядку підстави для його припинення.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про припинення з 2 вересня 2015 року контракту, укладеного 6 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та КУ «Львівський драматичний театр імені Лесі Українки».

Згідно зі статтею 21 КЗпП України, статті 20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Установивши наявність підстав для припинення трудового контракту з позивачем з 2 вересня 2015 року, а також ті обставини, що наказ про його прийняття на роботу від 6 серпня 2015 року скасований судом як незаконний, а з 2 вересня 2015 року позивач не працював і не виконував умови контракту, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати з 2 вересня 2015 року.

Суди попередніх інстанцій, правильно відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушення його трудових прав, і відповідно, підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні справи застосував статтю 24 КЗпП України, яка не регулює спірні правовідносини, не спростовують правильних висновків суду про наявність підстав для припинення трудового контракту і відсутність підстав для стягнення заробітної плати.

За таких обставин вказане не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи ОСОБА_4 про те, що законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що з ним мав бути укладений трудовий договір за результатами проведення конкурсу або контракт, без проведення конкурсу, є безпідставними, оскільки вказані обставини не відносяться до предмета доказування у даній справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують на законність рішення не впливають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта