АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/404/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Дунаєв С. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Дунаєва С.О., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за прострочення боргового зобов'язання, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за прострочення боргового зобов'язання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 лютого 2010 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого останній взяв у нього в борг кошти в сумі 40 000 доларів США. На підтвердження укладення договору відповідачем було надано розписку.

Термін виконання зобов'язання був визначений за першою вимогою.

15 травня 2010 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, проте, відповідач своє зобов'язання не виконав і борг не повернув.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2011 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2011 року, з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто борг в сумі 316 496 гривень.

Постановою головного державного виконавця Придніпровського ВДВС ГТУЮ в Черкаській області від 09 червня 2011 року було відкрито виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_3 боргу.

19 серпня 2013 року виконавчий лист був повернутий ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю у боржника майна, яке могло бути реалізоване.

В подальшому позивач знову звернувся до виконавчої служби та постановою державного виконавця Придніпровського ВДВС ГТУЮ в Черкаській області від 12 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження.

Постановою головного державного виконавця Придніпровського ВДВС ГТУЮ в Черкаській області від 03 серпня 2017 року вказане виконавче провадження закінчене у зв'язку з повним фактичним виконанням, і з цього часу зобов'язання по поверненню боргу припинились.

У зв'язку з тим, що за час невиконання зобов'язання про повернення боргу надані в борг кошти знецінились позивач просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 68 623 гривні 27 копійок та інфляційні за весь час прострочення боргового зобов'язання в сумі 439 929 гривень 44 копійки, а всього 508 552 гривні 71 копійку та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму коштів в розмірі 318 210 гривень 10 копійок в якості компенсації за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, встановленого рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16 березня 2011 року №2-279/11.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові. Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України, дія якої не поширюється на зобов'язання яке витікає з рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів судової палати приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, який не був виконаний відповідачем, внаслідок чого рішенням суду стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 316 496 гривень. Зазначене рішення суду відповідачем виконано 22 червня 2017 року. Внаслідок тривалого невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, а тому за період з 15 вересня 2014 року по 21 червня 2017 року підлягають стягненню три проценти річних та інфляційні втрати.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Частинами 1,2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 квітня 2010 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в еквіваленті 40 000 доларів США, які зобов'язався повернути по першій вимозі.

15 травня 2010 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми боргу, однак відповідач даної вимоги не виконав. Дані обставини встановлені в рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними, яке набрало законної сили 19 травня 2011 року, а тому доказуванню не підлягають.

Вказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто борг за договором позики в сумі 316496 гривень.

Постановою головного державного виконавця Придніпровського відділу ДВС ГТУЮ в Черкаській області від 03 серпня 2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-279/2011 виданого 09 травня 2011 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу закінчене у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення боржником.

Поняття належного виконання зобов'язання дано в частині 1 статті 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З зазначеної норми права слідує, що недотримання вимог договору та вимог ЦК України є неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, обов'язок відповідача з повернення суми позики настав 22 травня 2010 року, проте фактично зобов'язання було виконано 22 червня 2017 року, яке є датою припинення зобов'язання між сторонами договору в зв'язку з його виконанням (ст..599 ЦК України) , а строк з 22 травня 2010 року по 22 червня 2017 року підпадає під поняття прострочення боржника. (ст..612 ЦК України)

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, оскільки чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання ухваленням такого рішення. В цих випадках діє загальне правило про припинення зобов'язання проведенням належного виконання.

Виникнення обов'язку щодо передачі грошей є грошовим зобов'язанням (ст..ст. 524,533 ЦК України)

З огляду на викладені обставини доводи апеляційної скарги про помилкове застосування ч.2 ст.625 ЦК України є безпідставними.

Враховуючи те, що по суті рішення суду є правильним, суд не вбачає підстав для зміни чи скасування даного рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за прострочення боргового зобов'язання - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 16 лютого 2018 року.

Судді