Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 489/1958/17-ц

провадження № 61-822 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4 і ОСОБА_5, в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2017 року у складі судді Кирильчука О. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., Самчишиної Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 грудня 2015 року за заявою Миколаївської міської ради визнано відумерлою спадщину - квартиру АДРЕСА_1.

Під час проведення перевірки було встановлено, що в указаній квартирі без будь-яких правових підстав проживають ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які вселилися самоправно, а тому позивач просив виселити зазначених осіб із квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2017 року в задоволенні позову виконавчого комітету Миколаївської міської радивідмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів набуття права власності на квартиру, а тому не може захищати своє право у порядку, встановленому для власників або інших титульних володільців майна.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Миколаївської міської ради відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не може скористатися способом захисту порушеного права, встановленим для власників майна, оскільки територіальною громадою міста право власності на це майно в установленому законом порядку не набуто.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, виконавчий комітет Миколаївської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до Положення про виконавчий комітет Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 23 червня 2006 року № 2/3, до делегованих повноважень виконавчого комітету Миколаївської міської ради належить здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на території міста, незалежно від форм власності, а, отже, виконавчий комітет є належним позивачем у цій справі, оскільки Миколаївська міська рада делегувала йому відповідні повноваження. ОСОБА_6 того, позов було пред'явлено не про захист права власності.

Відзив на касаційну скаргу відповідачами не подано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилась, з заявою про прийняття спадщини в установлений законом строк ніхто не звернувся.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 грудня 2015 року частково задоволено заяву Миколаївської міської ради про визнання спадщини відумерлою.

Визнано спадщину - квартиру АДРЕСА_1, що відкрилася після смерті ОСОБА_6, відумерлою.

З метою здійснення контролю за схоронністю житлового фонду, працівниками комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», яке є балансоутримувачем будинку, було виявлено, що в квартирі АДРЕСА_1 без будь-яких правових підстав проживають ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а тому виконавчий комітет Миколаївської міської ради просив на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР виселити їх без надання іншого житлового приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради є неналежним позивачем, а територіальна громада міста не стала титульним власником житла.

З таким висновком судів погодитися не можна.

У частині першій статті 4 ЖК Української РСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 15 ЖК Української РСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду.

Статтею 4 ЖК Української РСР визначено, що житловий фонд включає:

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

- жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

- жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

- квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Згідно зі статтею 29 ЖК Української РСР державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду має своїм завданням забезпечити додержання всіма міністерствами, державними комітетами, відомствами, державними, кооперативними та іншими громадськими підприємствами, установами, організаціями, житлово-будівельними кооперативами, службовими особами та громадянами порядку розподілу жилої площі і надання громадянам жилих приміщень, правил користування житловим фондом і утримання його в технічно справному стані.

З указаного вбачається, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради є спеціально уповноваженим суб'єктом, який здійснює державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, до якого відноситься й квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 того, відповідно до Положення про виконавчий комітет Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 23 червня 2006 року № 2/3, до делегованих повноважень виконавчого комітету Миколаївської міської ради належить здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на території міста, незалежно від форм власності та облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради є неналежним позивачем у цій справі, оскільки не визначилися з предметом та підставою позову.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позовна заява виконавчого комітету Миколаївської міської ради мотивована тим, що відповідачі самоправно, не маючи ордера, вселилися до квартири АДРЕСА_1, а тому на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. При цьому позов пред'явлено не від імені місцевої ради, яка представляє територіальну громаду міста, і він не стосується захисту права власності.

Вказані обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог та які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк