Справа № 466/3512/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2018 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді ЛУЦІВ-ШУМСЬКОЇ Н.Л.

секретар ПІЦИК О.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

11 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про поновлення на роботі на посаді медичної сестри станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги пункту медицини катастроф «Львів» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначає, що з жовтня 2006р. працював на посаді медичної сестри станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги пункту медицини катастроф «Львів» КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Наказом 3100-К від 09.09.2016р. звільнений з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України.

Звільнення вважає незаконним, оскільки прогулу 11.02.2016р. не здійснював. Був на своєму робочому місці згідно графіку чергувань. Його відсутність на робочому місці 11.02.2016р. з 14,30год. до 19,45год. викликана поважними причинами. Після 14,30год. 11.02.2016р. поїхав на зустріч директора Департаменту охорони здоровя ЛОДА з учасниками медслужби Майдану «Відверта розмова про наболіле», яка завершилася о 19,45год. Про свою участь у зустрічі повідомив диспетчера ОСОБА_3 та інших членів своєї бригади. Крім того, 11.02.2016р. ним зареєстровано звернення у Департамент охорони здоровя ЛОДА, для перевірки якого створена відповідна комісія. Оскільки його відсутність на робочому місці не може вважатися прогулом, вважає, що він звільнений з роботи незаконно та підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, у звязку з незаконним звільненням з роботи йому заподіяно моральну шкоду, що полягає у позбавленні гарантованого права на працю, відсутності засобів для забезпечення сімї, душевних хвилюваннях. Розмір цієї шкоди оцінює у 5000грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав повністю. Подав розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.03.2016р. по 16.01.2018р. в сумі 100 128грн.

Відповідачем 13.05.2016р. подано письмові заперечення на позов, в яких вказано, про те, що ОСОБА_1 11.02.2016р. був відсутній на робочому місці з 14.30год до 20.00год., що зафіксовано актом, рапортом, пояснювальною запискою. Дисциплінарне стягнення у виді звільнення з роботи застосовано у відповідності з встановленою процедурою, з дотриманням вимог КЗпП., з врахуванням попередньої роботи позивача, його характеристики. Відповідач вважає позов необґрунтованим, просить у його задоволенні відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні письмові заперечення підтримав, надавши суду аналогічні пояснення, просив відмовити у задоволенні позову. В наступні судові засідання у справі, починаючи з січня 2017р. представник відповідача не зявлявся, незважаючи на належне повідомлення про час та місце розгляду справи.

Ухвалою судового засідання до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено директора КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_2, який в судові засідання не з'являвся, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

У справі відповідачем та третьою особою неодноразово перед судовими засіданнями подавалися апеляційні скарги на ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 12.04.2016р., які залишалися без руху для усунення недоліків, та за якими у відкритті апеляційного провадження відмовлялося.

Суд розцінює такі дії відповідача та третьої особи як зловживання своїми процесуальними правами, що передбачено ст..44 ЦПК України та вважає за можливе розглянути спір по суті і прийняти рішення незважаючи на чергове подання 16.01.2018р. ОСОБА_2 апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

За ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У трудових спорах про поновлення на роботі обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Розгляд та вирішенні трудових спорів повинні спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді сестри медичної в Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медичної допомоги та медицини катастроф» з 06.10.2006 року (а.с.5).

Наказом в.о. директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медичної допомоги та медицини катастроф» №100-к від 09.03.2016р. ОСОБА_1 звільнений з посади медичної сестри станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги пункту медицини катастроф «Львів» з 09 березня 2016 року за прогул без поважних причин (а.с.55).

Підставою для прийняття цього наказу були ОСОБА_4 відсутності працівника на робочому місці від 11.02.2016р.;рапорт зав.відділенням ОСОБА_5 від 11.02.2016р.; рапорт ст.фельдшера ОСОБА_4 від 11.02.2016р.; пояснювальна записка с/м диспетчера ОСОБА_3 від 11.02.2016р.; пояснювальна записка с/м ОСОБА_1 від 02.03.2016р.; табель обліку робочого часу.

З оглянутого судом наказу встановлено, що він не містить вказівки на дату відсутності позивача на робочому місці та час, протягом якого він був відсутній на роботі.

Згідно письмових заперечень відповідача, які в судовому засіданні підтримав представник, ОСОБА_1, відповідно до графіка чергувань, 11.02.2016 року повинен був відпрацювати денну зміну з 08,00год до 20,00год. Однак, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 14,30год. до 20,00год.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В даному випадку звільнення позивача з роботи є дисциплінарним стягненням, застосованим до нього за прогул.

Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Верховний Суд України в ухвалі від 19.10.2011р. зазначив, що законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул уважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст.57 ЦПК. При цьому відсутність працівника може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що він був учасником медслужби Майдану. 11.02.2016р. з 14,30год. був відсутнім на робочому місці у звязку з участю у зустрічі директора департаменту охорони здоровя Б. ОСОБА_6 з лікарями учасниками медслужби Майдану «Відверта розмова про наболіле». ОСОБА_1 пояснив, що він повідомляв диспетчера ОСОБА_3 і членів бригади про намір взяти участь у цій зустрічі, а відтак його відсутність на робочому місці. ОСОБА_1 пояснив, що ця зустріч тривала приблизно до 19,00год. Після неї він особисто звернувся до ОСОБА_6, якому повідомив про неправомірні, на його думку, дії адміністрації КЗ ЛОР «ЛОЦМДтаМК»

Про цю зустріч керівники закладів охорони здоровя повідомлялися листом департаменту охорони здоровя від 08.02.2016р. (а.с.7).

Крім того, ОСОБА_1 11.02.2016р. подав в департамент охорони здоровя звернення стосовно неправомірності, на його думку, зменшення йому надбавок до заробітної плати, притягнення до дисциплінарної відповідальності та інших фактів. Для перевірки звернення ОСОБА_1 наказом департаменту охорони здоровя №184 від 02.03.2016р. створено відповідну комісію, проводилася перевірка наведених у зверненні фактів. Результати перевірки вказані у листі від 22.03.2016р. на імя ОСОБА_1 (а.с.10-11).

Факти перебування ОСОБА_1 11.02.2016р. на зустрічі і на прийомі у керівника департаменту представником відповідача в судовому засіданні не заперечувалися. Однак відповідач не вважає ці обставини поважними причинами відсутності на позивача роботі.

При розгляді справи судом була допитана в якості свідка ОСОБА_7, лікар, яка дала пояснення про те, що з ОСОБА_1 була в одній бригаді. 11.02.2016р. поламалася їх машина, її та ще одного лікаря включили в іншу бригаду і пересадили на іншу машину з Буського відділення. ОСОБА_1 до складу бригади диспетчер не включив, бо в цій бригаді уже був фельдшер з Буська. ОСОБА_1 залишився на базі. Свідок вказала, що 11.02.2016р. їй ніхто не пропонував дати пояснення щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці. Про складення акту відмови від надання пояснень 11.02.2016р. свідку нічого не відомо. З пропозицією надати пояснення до неї ніхто не звертався.

Свідок ОСОБА_5 надав суду свідчення про те, що 11.02.2016р. ОСОБА_1 в другій половині дня був відсутній на робочому місці. Про це складалися відповідні документи.

Суд вважає, що звільнення позивача з роботи було проведено без дотримання вимог трудового законодавства України, не було зясовано причини відсутності позивача на робочому місці, не надано оцінки причинам його відсутності.

Відсутність позивача на робочому місці 11.02.2016р. з 14год.30хв. не призвела до зриву роботи бригади станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги пункту медицини катастроф «Львів».

Суд вважає, що встановлені в судовому засіданні причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 11.02.2016р. з 14год.30хв. до 20год.00хв. є поважними. Підстав для звільнення відповідача з роботи у звязку з його відсутністю на робочому місці 11.02.2016р. не було.

Позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі.

У звязку з поновленням позивача на роботі в його користь слід стягнути з КЗ ЛОР «Львівський обласний центр медичної допомоги та медицини катастроф»середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.03.2016р. по день постановлення судом рішення. Виходячи з наданої суду довідки про доходи позивача від 17.10.2017р. середньомісячний заробіток позивача 4480,00грн., середньоденний заробіток складає 224,00грн. Відтак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню, становить 99 904,00грн. (сума вказана без індексації та без відрахування обовязкових податків і зборів).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. №4 позивач повинен обґрунтувати в чому полягала понесена моральна шкода, з чого він виходив, визначаючи розмір відшкодування цієї шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи, піддягають частковому задоволенню, виходячи з тривалості порушення прав позивача. Стягнення з відповідача в користь позивача 2000грн. буде достатнім відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265,430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 1.1 наказу комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №100-К від 09 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади медичної сестри станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги пункту медицини катастроф «Львів» з 09 березня 2016 року за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді медичної сестри станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги пункту медицини катастроф «Львів» комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 09 березня 2016 року.

Стягнути з комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ( м.Львів, вул.Миколайчука,9, ) в користь ОСОБА_1, (19.03.1985р.н., м.Львів, пр.Червоної Калини,110/10, ІНПП НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 березня 2016 року по 16 січня 2018 року в сумі 99 904,00грн. (сума вказана без індексації та без відрахування обовязкових податків і зборів) та 2000грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді медичної сестри станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги пункту медицини катастроф «Львів» комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати в розмірі 4480,00грн. підлягає до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя ОСОБА_8