АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року м. Київ

Справа №752/13068/16-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.,

секретаря: Павлишина П.О.,

за участю: позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого 06 листопада 2017 року суддею Ладиченко С.В., у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_8, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №752/13068/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/1426/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_7, в інтересах якого дії його мати ОСОБА_5, ОСОБА_8 сергійовича, третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили суд визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселити з квартири АДРЕСА_1 доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, онука ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 14 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3404.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України та п. З Договору купівлі-продажу, вищевказана квартира є спільною власністю позивачів. Місце проживання позивачів зареєстровано за адресою АДРЕСА_1.

Окрім них за цією адресою також зареєстровані ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З березня 2015 року ОСОБА_5, разом зі своїм малолітнім сином та співмешканцем дочки ОСОБА_8 постійно проживають за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується довідками, виданими виконкомом Пугачівської сільської ради від 29.07.2016 року.

Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 дипня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

29 липня 2016 року, позивачем ОСОБА_2, через приватного нотаріуса Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області ШелудькоВ.П. на адресу відповідача ОСОБА_5, була надіслана заява з проханням звільнити квартиру за адресою АДРЕСА_1 та знятись з реєстраційного обліку строком до 29 жовтня 2016 року.

Однак, відповідач ОСОБА_5, проігнорувала вказане у заяві прохання і навпаки, відразу ж після отримання заяви від нотаріуса, разом зі своїм сином та відповідачем ОСОБА_8, переїхали до належної на праві приватної власності позивачам квартири АДРЕСА_1.

Позивачі вказують, що оскільки, відповідачі не бажають добровільно виселитися з квартири АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_5 добровільно не бажає добровільно знятися з реєстрації місця проживання та зняти з реєстрації свого неповнолітнього сина - ОСОБА_7, а також відповідачі не проживали за вказаною адресою більше одного року, (починаючи з березня 2015 року), не оплачували плату за користування жилим приміщенням, не несли інших витрат по утриманню житлового приміщення, позивачі вважають, що є всі підстави для визнання ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1, а також виселення Відповідачів з вищевказаної квартири.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7., в інтересах якого діє їх мати ОСОБА_5 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням. Зокрема, у поданому зустрічному позові по справі відповідачі просили: 1) Визнати за ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1; 2) Визнати за малолітнім ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), право користування квартирою АДРЕСА_1; 3) Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати у справі.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 14 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 набула у власність квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Виконуючи взяті на себе обов'язки щодо спільного ведення господарства та сімейного виховання малолітнього ОСОБА_7 її мати ОСОБА_2 надала добровільну згоду на реєстрацію її та онука на житловій площі квартири. На той час ОСОБА_2 могла передбачити, що надаючи добровільну згоду на їх реєстрацію в квартирі, в подальшому можуть виникнути труднощі щодо їх виселення, однак відносини які складались у сім'ї не передбачали можливості виникнення в подальшому непорозумінь.

Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

В період з 06 червня 2006 року ОСОБА_5 проживала у квартирі разом із малолітнім сином, виключно самостійно утримуючи квартиру шляхом сплати комунальних послуг із власних заощаджень, батьки коштів на утримання квартири не сплачували, участі в утриманні Об'єкта нерухомості в належному стані не приймали.

29 липня 2016 року була отримана письмова заява відповідача ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. в якій зазначено, що вони проживають у належній виключно відповідачу ОСОБА_2 квартирі. У вимозі зазначено, що вказана квартира необхідна відповідачу ОСОБА_2 для особистих потреб та на підставі ст.ст. 391, 1167 ЦК України, остання попередила про необхідність звільнити помешкання квартири, крім того знятись з реєстраційного обліку строком до 29.10.2016 року.

У вказаній заяві вимагалось виїхати за адресою: АДРЕСА_2 для реєстрації та постійного проживання.

Вказана заява, посвідчена нотаріально порушує законні її права та права її малолітньої дитини на вільне використання житлового приміщення. Іншого помешкання де б вони могли мешкати в них немає, крім того її малолітня дитина, за час проживання у квартирі за вказаною адресою у отримав тісні соціальні зв'язки, в том числі пов'язані з відвідуванням шкільного закладу.

У відповідності до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (сх. 16); дитина має право на освіту на підставі рівних можливостей (ст.28); освіта має бути спрямована на розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі (ст.29).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_7, в інтересах якого дії його мати ОСОБА_5, ОСОБА_8, третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення задоволено частково.

Виселено ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_7, в інтересах якого дії його мати ОСОБА_5, ОСОБА_8, третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 та неповнолітнім ОСОБА_7 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 у відшкодування витрат по сплаті судового збору по 640 грн. з кожного з них.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 - відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 8 ч. І Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник позивачів ОСОБА_4, який діє на підставі договорів про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_5, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, представник відповідача ОСОБА_6, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 3404(т.1 а.с.8-9).

30 січня 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали між собою договір про визначення часток в праві спільної власності подружжя за яким визначили свої частки у спільному майні подружжя по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 кожному з них (т.1 а.с.138-140).

Місце проживання позивачів зареєстровано за адресою АДРЕСА_1.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають відповідач ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Без згоди власників квартири позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_5 вселила в спірне житлове приміщення відповідача ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, та надала йому доступ до користування всією квартирою.

Відповідач ОСОБА_5 27.02.2015 року придбала житловий будинок за адресою АДРЕСА_2, для використання його для тимчасового проживання за межами міста у весняно-літній період для оздоровлення свого неповнолітнього сина (т.1 а.с.26-28).

Житлове приміщення, квартира АДРЕСА_1, у якому постійно зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, позивачем ОСОБА_2 у період відсутності в ньому відповідачів, з 04.08.2015 року по 04.07.2016 року за договором було здано в оренду (т.1 а.с.241-243).

29 липня 2016 року, позивачем ОСОБА_2, через приватного нотаріуса Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П. на адресу відповідача ОСОБА_5, була надіслана заява з проханням звільнити квартиру за адресою АДРЕСА_1 та знятись з реєстраційного обліку строком до 29 жовтня 2016 року (а.с.12).

Згідно з ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Житлове приміщення, квартира АДРЕСА_1, у якому постійно зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 є їх єдиним постійним місцем проживання.

Після того як 30 січня 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як власники спільного майна подружжя уклали між собою договір про визначення часток в праві спільної власності та визначили свої частки у спільному майні подружжя по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 кожному з них, відповідачі ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 не втратили своїх житлових прав та мають право на користування житловим приміщенням.

Тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні відповідачів ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 за наявними матеріалами справи є вимушеною, оскільки укладений власниками квартири договір оренди житлового приміщення з іншою особою, у період відсутності в ньому відповідачів, з 04 серпня 2015 року по 04 липня 2016 року (т.1 а.с.241-243) унеможливлював проживання в неї відповідача ОСОБА_5 та її сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP ОСОБА_5 та її неповнолітній син ОСОБА_7 не можуть бути визнані таким що втратили право на житлове приміщення та виселені з нього.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Що стосується рішення суду про задоволення зустрічних позовних про визнання права користування спірною квартирою, то рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з такого.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають відповідач ОСОБА_5 та її син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 за згодою власників квартири, на рівні з власниками користується квартирою та несе обов'язки у витратах по утриманню квартири і придомової території.

Права користування ОСОБА_5 та її син ОСОБА_7 в установленому законом порядку не позбавлені, такого права не втратили, а тому визнавати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1 у судовому порядку, підстав немає.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, то відсутні також підстави для стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору, сплачені за подання зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 377, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Годосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог та стягнення судового збору на користь ОСОБА_5 скасувати та в цій частині прийняти нову постанову, наступного змісту.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова набирає законної сили з часу її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 08.02.2018 року.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: О.І. Шкоріна

Л.Д. Поливач