Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 755/3748/15-ц

провадження № 61-2272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Черняк Ю. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва, у складі колегії суддів: Барановської Л. В., Качана В. Я., Кирилюк Г. М., від 22 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 14 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого останній отримав у борг 15 000 грн на строк до 15 березня 2012 року, про що складено розписку. Відповідач у визначені розпискою строки, отримані у борг кошти не повернув.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, стягнути із відповідача на свою користь отримані у борг кошти із урахуванням інфляційних втрат в сумі 19 279 грн 84 коп. та 3 % річних в сумі 815 грн 49 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Савлук Т. В. від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір позики між сторонами у справі укладено не було, в той же час факт наявності боргової розписки, яка видана від імені ОСОБА_4 на ім'я невстановленої особи, не може слугувати підставою для виникнення між цими сторонами цивільно-правових відносин, оскільки ОСОБА_3 не зазначена у борговій розписці як сторона зобов'язання, а наявність у ОСОБА_3 оригіналу боргової розписки не може розцінюватись як виникнення у позивача права вимоги повернення грошових коштів за цим документом, за відсутності укладеного між цими сторонами письмового договору позики.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 20 095 грн 84 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на прохання ОСОБА_4 позивач ОСОБА_3 достроково закрила у банку вкладний рахунок 14 жовтня 2011 року і в цей же день позичила відповідачу кошти у розмірі 15 000 грн, що підтверджується розпискою. Оригінал розписки знаходиться у позивача.

09 жовтня 2015 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір позики між сторонами спору не укладався, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання у позивача коштів. Надана позивачем розписка не місить даних про те, в кого ОСОБА_4 отримав кошти та кому він їх має повернути.

25 грудня 2015 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 14 жовтня 2011 року ОСОБА_4 зобов'язується повернути борг у сумі 15 000 грн до 15 березня 2012 року (а.с. 42).

05 вересня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір про вклад «Класичний», згідно умов якого вкладник передає, а банк приймає на вкладний рахунок НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 17 500 грн. (а.с. 39-40).

Згідно платіжного доручення № ОМ7414692 від 05 листопада 2011 року платником ОСОБА_3 перераховано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кошти у розмірі 17 500 грн. для зарахування на депозитний рахунок.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами.

Частиною першою статті 510 ЦК України визначено, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних суд першої інстанції, встановивши обставини на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що надана позивачем розписка не свідчить про те, що ОСОБА_4 отримав кошти від своєї на той час дружини ОСОБА_3 та зобов'язався їх повернути позивачу. Розписка ОСОБА_4 не підтверджує обов'язку повернення коштів саме на користь ОСОБА_3

Висновок апеляційного суду про наявність оригіналу розписки у позивача не доводить її права на стягнення коштів із відповідача, оскільки в розписці відсутні відомості про кредитора, або ж особу, якій відповідач зобов'язується повернути кошти. Посилання апеляційного суду на закриття депозитного рахунку ОСОБА_3 згідно договору грошового вкладу в день складання розписки, тобто 14 жовтня 2011 року, не підтверджує боргових зобов'язань відповідача перед позивачем. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів про отримання позивачем коштів із банківського вкладного рахунку НОМЕР_1 саме 14 жовтня 2011 року, а напис на копії вказаного договору про дострокове закриття вкладу виконаний невстановленою особою.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд у порушення вимог статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що позивачем доведений факт передачі нею в позику коштів ОСОБА_4 та факт прийняття останнім зобов'язання повернути кошти позивачу.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року скасувати та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за перегляд справи в касаційній інстанції в сумі 438 (чотириста тридцять вісім) грн 60 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк
С. Ф. Хопта