Постанова

Іменем України

7 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 370/2647/15-ц

провадження № 61-786св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_11,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 1 квітня 2016 року у складі судді Устимчук М.Ю. та на рішення апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року у складі головуючого судді - Фінагєєва В. О., суддів: Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваною угодою, визнання

договору недійсним із застосуванням реституції.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що у березні 2006 року він домовився з ОСОБА_8 придбати у неї земельну ділянку площею 6,3792 га приблизно за 55000 доларів США. 21 березня 2006 року ОСОБА_8 отримавши від нього авансовий платіж, уклала на його користь заповіт, оскільки у разі відсутності у продавця державного акту про право власності на земельну ділянку на той час оформити нотаріально договір купівлі-продажу земельної ділянки не було можливості.

12 квітня 2007 року у зв'язку з дією мораторію на продаж земель даної категорії між позивачем та ОСОБА_8 укладено договір позики, за яким ОСОБА_8 отримала в борг 65000 доларів США, а у випадку неповернення суми позики вона передає на користь позивача земельну ділянку.

17 березня 2008 року на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

1 квітня 2008 року позивач продав спірну земельну ділянку ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

ОСОБА_6 як спадкоємець її майна звернувся до суду з позовом про оскарження укладених угод щодо спірної земельної ділянки. За результами розгляду справи судом припинено право власності ОСОБА_9 на спірну земельну ділянку та застосовано реституцію до правовідносин за договором купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_9

Позивач просив суд визнати правовідносини тривалими в часі та продовжити термін пред'явлення вимог до ОСОБА_6, визнати договір позики удаваною угодою, а саме договором купівлі-продажу земельної ділянки, визнати договір купівлі-продажу недійсним та застосувати реституцію до спірних правовідносин між ним та ОСОБА_10, стягнути з відповідача як правонаступника на його користь грошові кошти за цією недійсною угодою.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 1 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати 2 711, 60 грн за надання правової допомоги.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки є безпідставними відповідно до Закону України від 13 січня 2007 року «Про внесення змін до Земельного кодексу України». Позовні вимоги про застосування реституції не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю доказів про оформлення відповідачем спадкового майна після смерті ОСОБА_8 Причини пропуску позовної давності є неповажними, оскільки позивачу було відомо про недотримання нотаріальної форми укладення договору, інших обставин, які перешкоджали його зверненню до суду за захистом свого права позивач не навів. Недійсність наступних договорів відчуження земельної ділянки не впливають на права та обов'язки сторін за попередніми договорами.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 1 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору позики удаваним правочином, не довів, що під час укладення договору позики сторони договору мали намір приховати інший правочин. Крім того, чинним законодавством України не передбачено передачу земельної ділянки у зазначений у договорі спосіб, оскільки між сторонами виникли відносини, які регулюються статтею 1046 ЦК України, при цьому сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки не укладали і не могли укласти, а отже вимоги про визнання цього договору недійсним є безпідставними. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, дійшов висновку про необгрутованість позовних вимог та одночасно застосував позовну давність, що є взаємовиключними підставами для відмови у задоволенні позову. Крім того, суд першої інстанції безпідставно стягнув з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу, оскільки відповідач не довів, що такі витрати були ним понесені.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 1 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позовної давності позивачем та відсутність підстав для продовження цього строку, не надав правову оцінку матеріалам спадкової справи. Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи спір, застосував норму матеріального права, яка не підлягала застосуванню. Суди першої та апеляційної інстанції порушили норми процесуального права щодо оцінки наданих сторонами доказів та показів свідків відповідача, не встановили факт доведеності або недоведеності позивачем удаваності договору позики.

8 серпня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваною угодою, визнання договору недійсним із застосуванням реституції призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 27 березня 2007 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_4 земельну ділянку площею 6,3792 га, яка розташована в с. Мостище Макарівського району Київської області.

Спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до земель для ведення особистого селянського господарства.

12 квітня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_8 отримала в борг 65 000 доларів США, що становить 331 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

Після смерті ОСОБА_8 її син ОСОБА_6 звернувся до Макарівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відомості про оформлення відповідачем спадкового майна після смерті ОСОБА_8 відсутні (спадкова справа №583/2009).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно частиною першою статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку та не встановив факт недоведеності позивачем удаваності договору позики, спростовуються висновком суду та встановленими обставинами.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, обгрунтовано виходив з наступного.

У договорі позики зазначено, що ОСОБА_8 зобов'язана повернути ОСОБА_4 позику в сумі 65000 доларів США у строк не пізніше 12 вересня 2007 року. У випадку прострочення повернення позики позичальник зобов'язаний передати у власність позикодавця земельну ділянку розміром 6,3792 га, цільове призначення ведення особистого селянського господарства.

Чинним законодавством не передбачено передача земельної ділянки у зазначений в договорі позики спосіб.

Судом установлено, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки сторони не укладали.

На час укладення договору позики Законом України від 13 січня 2007 року «Про внесення змін до Земельного кодексу України» встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Враховуючи, що сторони на той час і не могли укласти договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки відповідно до вказаних вимог Закону, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання зазначеного договору недійсним є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Правильним є висновок апеляційного суду, що позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору позики удаваним правочином, не довів ту

обставину, що під час укладення договору позики сторони договору мали намір приховати інший правочин, зокрема, договір купівлі-продажу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 стосовно порушень судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права не заслуговують на увагу, оскільки зазначене рішення суду скасовано рішенням апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції розглянув дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Крат

В. М. Коротун

В. П. Курило