РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/1006/16-ц

Провадження № 2/643/115/18

12.02.2018 12 лютого 2018 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Управління Служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, відібрання і передачу дитини батькові, - в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить визначити місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання батька ОСОБА_3 за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Більшовицька, 14-«а»; відібрати неповнолітню дитину ОСОБА_5 від ОСОБА_4 або будь-яких інших осіб, які утримують у себе неповнолітню ОСОБА_5 та передати останню батькові ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1997 по 2007 перебував у шлюбі з ОСОБА_4, від якого 09.11.2006 народилася донька ОСОБА_5. В 2008 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, через дуже малий вік ОСОБА_5, остання залишилася жити з матірю за місцем її проживання та реєстрації: АДРЕСА_1. Між тим, після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 не припиняв спілкування з донькою, приймав участь у її житті та вихованні, матеріальному забезпеченні. Дитина тижнями проживала в новій родині батька за місцем його мешкання, мала дружні і теплі стосунки з другою дружиною позивача і з його молодшими дітьми від другого шлюбу. Однак, у звязку із з супротивом позивача методам та напрямку виховання дитини з боку матері, а також відмовою позивача надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, з серпня 2014, ОСОБА_4, почала висловлювати на адресу позивача безпідставні звинувачення, претензії і образи, ізолювала від останнього доньку повністю. Сама ОСОБА_4 також припинила будь-яке спілкування з позивачем. Через зазначені перешкоди у спілкуванні з дитиною у вересні 2014. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 зобовязано ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_5, із визначенням порядку участі у вихованні і спілкуванні з дитиною. Ухвалою апеляційного суду Харківській області від 07.07.2015 рішення Московського районного суду м. Харкова залишено без зміни. Між тим, після набрання вказаного рішення суду чинності, позивач приїхав за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_4 з дитиною за адресою: АДРЕСА_2, йому ніхто не відчинив, тому з донькою не побачився. 26.07.2015 ОСОБА_3 звернувся до Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області з відповідною заявою з приводу порушення прав і невиконання судового рішення. В наступні вихідні, визначені для спілкування з дитиною рішенням суду, позивач знову намагався побачитися з дитиною, але знову двері за місцем проживання ОСОБА_4 ніхто не відкрив, телефонний зв'язок з ОСОБА_4 відсутній. Позивач повторно звернувся до Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області із відповідною заявою. Згідно відповіді Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 05.11.2015 під час перевірки обставин, викладених в заявах ОСОБА_3, місцезнаходження ОСОБА_4 встановлено не було. В подальшому позивач звернувся до Московського ВДВС ХМУЮ із заявою про примусове виконання рішення та відкрито виконавче провадження № 2/643/249/15. Під час виходів державного виконавця за місцем проживання ОСОБА_4 для здійснення виконавчих дій 13.08.2015 та 05.09.2015 встановлено відсутність ОСОБА_4 та неповнолітньої доньки за місцем проживання та реєстрації. Згідно пояснень сусідів, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 станом на серпень 2015, останні близько року не мешкали за вищевказаною адресою. Із відповіді ГУ ДПС України від 30.09.2015 вбачається, що ОСОБА_4 останній раз 31.07.2014 вїхала на територію України і більше не виїжджала. Дані щодо перетину кордону України дитиною ОСОБА_5 у відповіді відсутні. Враховуючи невстановленість місця та умов проживання дитини та відсутність результатів розшуку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 правоохоронними органами, позивач почав застосовувати заходи щодо самостійного розшуку доньки і відповідачки, в результаті яких позивачем отримано Великобабчанського Навчально-виховного закладу, із змісту якого ОСОБА_5 з 20.10.2014 переведена на екстернатну форму навчання, а на час звернення з позовом вже не була ученицею вказаного навчального закладу. Згідно відповіді «Харківська міська дитяча поліклініка № 7», неповнолітня ОСОБА_5 вибула з під нагляду поліклініки за місцем зареєстрованого проживання з 11.09.2014, медична картка дитини видана на руки ОСОБА_4 За інформацією, наданою Харківською дирекцією УДППЗ «Укрпошта», з грудня 2014 ОСОБА_4 не отримує поштову кореспонденцію за місцем своєї реєстрації. Відповідно до інформації, наданої КЗК «Підлітковий клуб «Ровесник» м. Харкова, який є останнім місцем роботи ОСОБА_4, остання звільнилася з роботи з 10.09.2014. Оскільки позивачу стало відомо, що теперішній, чоловік ОСОБА_4 ОСОБА_7 - є громадянином РФ, враховуючи іншу інформацію, отриману від спільних знайомих, позивач самостійно розшукував ОСОБА_4 через соціальні мережі, в результаті чого знайшов фотографії ОСОБА_4 та неповнолітньої доньки на офіційному сайті м. Гусь-Хрустальний Володимирської області РФ. В подальшому зясовано, що відповідач змінила місце проживання дитини без згоди та відома батька, в подальшому електронному листуванні ОСОБА_4 ці факти підтверджено. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 зобовязано внести до ЄДРДР відомості про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення за фактом зникнення неповнолітньої ОСОБА_5, вчинення насильницьких дій щодо неповнолітньої дитини, невиконання судового рішення та незаконного перетину ОСОБА_4 державного кордону України. Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_4 давно та дуже глибоко захопилася новим релігійним рухом «Сахаджа-йога», яка містить ознаки тоталітарної деструктивної секти. Вважає, що практикування та застосування приписів і правил цієї релігійної течії призвели до змін поведінки, методів виховання ОСОБА_4 щодо спільної дитини, які містять загрозу її психічному та фізичному здоровю, розвитку та освіті, соціальній адаптації тощо. ОСОБА_3 посилається на примушування ОСОБА_4 неповнолітньої дитини до практикування тривалих медитацій і інших практик релігійної течії «Сахаджа-йога», обмеження відповідачем дитини у повноцінному харчуванні, у доступі до медичної допомоги, у спілкуванні з однолітками, у відвідуванні загальноосвітньої школи, в отриманні належного матеріального забезпечення потреб дитини в одязі, іграшках з релігійних міркувань ОСОБА_4 Наполягав, що ставлення відповідача до дитини є жорстоким, авторитарним та безвідповідальним. З відкритих джерел та попереднього спілкування з ОСОБА_4 та її теперішнім чоловіком ОСОБА_7, позивачу відомо, що серед прибічників «Сахаджа-йоги» практикується направлення дітей, в тому числі малолітніх, до спеціальних шкіл для «духовного зростання» у віддалені, переважно, гірські райони. Бажання направити неповнолітню ОСОБА_5 до зазначеної школи в Індії висловлювала і ОСОБА_4 Супротив ОСОБА_3 таким підходам до виховання спільної з відповідачем доньки, стали причиною ізоляції дитини від батька, та вкрай ворожого і агресивного ставлення відповідача до батька. Останній вважає, що загрозливі особливості в поведінці ОСОБА_4, зумовлені її відданістю релігійним поглядам, спотворюють психіку, здоровя, нормальне життя та здоровя дитини, яка зараз знаходиться повністю під контролем ОСОБА_4 Вважає, що відповідач не здатна створити нормальні і здорові умови для життя і розвитку дитини, що зумовлює необхідність вживати заходів для недопущення подальшого безконтрольного впливу матері на життя та виховання неповнолітньої дитини. Позивач наполягає, що здатний забезпечити та створити неповнолітній доньці нормальні умови життя, розвитку, навчання, виховання в оточенні люблячої родини, т.я. має житло, в якому створені всі умови для проживання, навчання, розвитку дитини, позивач отримує достатній дохід, аби утримувати всіх своїх дітей, забезпечувати їм всебічний розвиток здібностей і навчання. У неповнолітньої ОСОБА_5 та нинішньої дружини позивача, а також брата і сестри ОСОБА_5 від другого шлюбу позивача, склалися близькі, дружні і теплі стосунки, нинішня дружина ОСОБА_3 ставиться до ОСОБА_5, як до рідної дитини і готова її виховувати разом з спільними з позивачем дітьми.

Позивач, його представник в судовому засіданні підвередили вищезазначені обставини і вимоги позову, просять позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував в повному обсязі, в задоволенні вимог позову просив відмовити через його недоведеність, посилаючись на те, що місцем проживання дитини є місце проживання матері за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.01.2015, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.07.2015 в цивільній справі № 643/12236/14-ц. Дійсно, відповідач в жовтні 2014 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_5, виїхала в РФ на проживання до свого нинішнього чоловіка ОСОБА_7 в м. Гусь-Хрустальний Володимирської області, про що позивачу було відомо. Перешкод у спілкуванні ОСОБА_3 та в участі батька у вихованні неповнолітньої доньки не існує, матір не заперечує проти спілкування позивача з дитиною. ОСОБА_4 створені всі необхідні умови для фізичного, розумового і соціального розвитку дитини, забезпечені належні житлові, матеріальні, медичні, освітні умови ОСОБА_5 ОСОБА_6 є зразковою матірю, яка повною мірою опікується потребами і розвитком дитини, а стосунки між матерію і донькою є довірчими і теплими. Неповнолітня проживає в приватному будинку, де створені всі умови для проживання, отримує достатнє харчування, медичне обслуговування, не має обмежень у спілкуванні, має успіхи у навчанні в загальноосвітній школі і позашкільному житті. Представник відповідача також заперечував належність ОСОБА_6 до прибічників релігійної течії «Сахаджа-йога» та факти виховання неповнолітньої ОСОБА_5 згідно настанов та релігійних поглядів спільноти «Сахаджа-йога» ОСОБА_4 та згубний для дитини характер методів виховання відповідача. Наголошував на позитивних якостях та характеристиках, творчих рисах особистості ОСОБА_4, які вона намагається прищепити дитині.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надавши заяву про слухання справи за йог відсутністю.

Суд, вивчивши доводи позивача, заперечення відповідача, вислухавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та надані сторонами докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 01.12.1997 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17.04.2008.

Від шлюбу мають дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу неповнолітня ОСОБА_5 залишилася жити з матірю за місцем її проживання та реєстрації: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 та неповнолітня дитина зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Такі обставини підтверджено копіями судових рішень, свідоцтва про народження дитини, відомостей адресно-довідкової роботи ГУДМСУ в Харківській області (т.1, а.с.8-12,40, 127-128).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 зобовязано ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_5; визначено порядок участі у вихованні і спілкуванні з дитиною ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Харківській області від 07.07.2015 рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 залишено без зміни.

Між тим, ОСОБА_4 рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.01.2015 не виконане.

ОСОБА_3 неодноразово звертався до Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області із відповідними заявами.

Згідно відповіді Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 05.11.2015 вбачається, що місцезнаходження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не встановлено (а.с.т.1, а.с.13 ).

Постановою державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 05.08.2015 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/643/249/15, виданим на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 20.01.2015.

Під час примусового виконання вказаного рішення суду державним виконавцем Московського ВДВС ХМУЮ встановлено відсутність ОСОБА_4 та неповнолітньої доньки позивача ОСОБА_5, за місцем проживання та реєстрації, про що складено відповідні акти від 13.08.2015 та 05.09.2015 (т. 1. а.с.14).

Із відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30.09.2015 вбачається, що ОСОБА_4 останній раз 31.07.2014 вїхала на територію України і більше не виїжджала. Дані щодо перетину кордону України дитиною ОСОБА_5 у ГЦОСІ Державної прикордонної служби України відсутні (т. 1, а.с.15 ).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 зобовязано Московський ВНП України ХМУ в Харківській області внести до Єдиного Державного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення за фактом зникнення неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вчинення насильницьких дій щодо неповнолітньої дитини, невиконання судового рішення та незаконного перетину ОСОБА_4 державного кордону України (т.1 а.с.20).

Далі, із відповіді МВС Росії № 6/719575 від 07.07.2016, та із пояснень представника ОСОБА_4 встановлено, що 15.09.2014 остання разом із дитиною вїхала на територію АР Крим через КПП «Джанкой (з/д)» з приватною метою, взята на облік 15.10.2014 і отримала дозвіл на тимчасове проживання за адресою: Російська Федерація, Володимирська область, м. Гусь-Хрустальний, вул. Іванівська 44 (т.1, а.с.195-200).

Із витягу з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно і угод з ним, наданого Федеральною службою державної реєстрації, кадастру та картографії РФ від 20.10.2016 № 31/001/105/2016-57, вбачається, що 40/124 частини будинку № 44 по вул. Іванівській в м. Гусь-Хрустальний Володимирської області РФ належать теперішньому чоловіку відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7

Отже, встановлено, що відповідач разом із неповнолітньою ОСОБА_5 мешкають за місцем проживання ОСОБА_7

Будь-якого дозволу на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_5 за межі України, а також на зміну місця проживання дитини, позивач не надавав, про зміну місця проживання відповідачем не проінформований.

Далі, згідно відповіді Великобабчанського Навчально-виховного закладу, неповнолітня ОСОБА_5, з 20.10.2014 переведена на екстернатну форму навчання, з 02.02.2015 ОСОБА_5 припинила навчання у Великобабчанському НВК (т.1 а.с.16).

Із відповіді Муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Середня загальноосвітня школа № 15 з поглибленим вивченням окремих предметів» (м. Гусь-Хрустальний, Володимирської області РФ) від 05.06.17р. № 194 вбачається, що ОСОБА_5 навчається у зазначеному навчальному закладі з 20.10.2014 в 5«М» класі, характеризується середньою успішністю у навчанні і творчими здібностями.

Із відповіді КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 7» вбачається, що неповнолітня ОСОБА_5, вибула з під нагляду поліклініки за місцем зареєстрованого проживання з 11.09.2014, медична картка дитини видана на руки ОСОБА_4 (а.с. т.1,а.с.17).

Із відповіді КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 6», вбачається, що за наданням медичної допомоги ОСОБА_4 не зверталася, амбулаторна картка на імя ОСОБА_4 відсутня (т. а.с.49).

За інформацією, наданою Харківською дирекцією УДППЗ «Укрпошта», з грудня 2014 ОСОБА_4 не отримує поштову кореспонденцію за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.18).

Ствердження представника відповідача про обізнаність ОСОБА_3 щодо місцезнаходження ОСОБА_4, місця проживання неповнолітньої ОСОБА_5 в м. Гусь-Хрустальний Володимирської області, РФ з посиланням на відповідь готелю «Мєщора» м. Гусь-Хрустальний, на думку суду, не є таким доказом у підтвердження, оскільки у довідці міститься інформація про проживання ОСОБА_3 в готелі у період з 26.01.2015 по 27.01.2015.

Факт проживання ОСОБА_4 та місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5 в м. Гусь-Хрустальний Володимирської області документально встановлено в липні 2016 відповіддю МВС Росії № 6/719575 від 07.07.2016, яка міститься в матеріалах справи.

Факт і місце проживання відповідача у вищевказаному місті та країні в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10 ОСОБА_11

Інших будь-яких доказів у спростування такої інформації, суду не надано.

Далі, із довідки, наданої КЗК «Підлітковий клуб «Ровесник» м. Харкова, вбачається, що ОСОБА_4 звільнилася з роботи з 10.09.2014 (т.1.а.с.19).

Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова надало інформацію від 08.04.2016 про те, що внески на загальнообовязкове державне соціальне страхування застрахованої особи ОСОБА_4 сплачувалися відділом культури по Московському району Департаменту культури Харківської міської ради до жовтня 2014. З жовтня 2014 відомості про сплату страхових внесків на застраховану особу ОСОБА_4 відсутні (а.с.т.1.а.с.50).

При цьому, після жовтня 2014 і до сьогоднішнього часу, з боку відповідача будь-яких інших доказів наявності у останньої джерел доходів, заробітку тощо, не надано.

Не містять таких доказів і матеріали справи.

Із пояснень представника відповідача, свідків з боку останнього, зясовано, що ОСОБА_4 творча людина, захоплена бардовою піснею, є її виконавцем, у звязку з чим часто гастролює по містах та фестивалях, іноді разом із малолітньою дитиною (т.1 а.с.78-82, 163-167).

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 є прибічницею релігійної течії «Сахаджа-йога», активно практикує відповідний даній течії спосіб життя та погляди.

Поясненнями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11 в судовому засіданні, що не спростовується сторонами по справі, вищевказаний факт також знайшов своє підтвердження.

Так, згідно висновку доктора наук з державного управління, професора ОСОБА_16 релігійний рух, течія «Сахаджа-йога» містить ознаки тоталітарної деструктивної секти (а.с.т.1 а.с.21-25).

Із висновку лікаря-психіатра 1-ї категорії, дитячого психіатра, кандидата медичних наук і старшого наукового співробітника ДУ «ІНПН НАМН України» ОСОБА_17, вбачається, що практикування та застосування приписів і правил релігійної течії «Сахаджа-йога» містять загрозу психічному та фізичному здоровю дитини, її розвитку та освіті, соціальній адаптації, з високою ймовірністю може призвести до формування таких психічних розладів, як фанатичний розлад особистості, психоз, які можуть ускладнюватися через неможливість отримання адекватної профілактичної і лікувальної допомоги через культивування дискредитації методів офіційної медицини і досягнень сучасної науки в цілому (т.1.а.с.26,27).

В судовому засіданні спеціаліст лікар-психіатр, дитячий психіатр ОСОБА_17 підтримав свій висновок, додавши, що такі ґрунтуються, в тому числі, як на спостереженнях безпосередньо спеціаліста щодо загрози психічному та фізичному здоровю, розвиткові дитини через виховання в практиках та правилах релігійної течії «Сахаджа-йога» та подібних до неї тоталітарних деструктивних течій, з випадками яких саме ОСОБА_17 стикався в своєї практиці, а також на висновках інших спеціалістів, які спостерігали та здійснювали корекцію і лікування наслідків такого виховання дітей.

ОСОБА_17 також зазначив, що притягнення малолітньої дитини до релігійної течії «Сахаджа-йога», її участі та застосування приписів і правил, ймовірно відобразиться на психіки дитини.

Далі, м матеріалах справи міститься висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради № 242 від 15.04.2016 щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком, ОСОБА_3

Із висновку вбачається, що батько малолітньої ОСОБА_5 має позитивні характеристики, стан здоровя, достатній дохід, за місцем проживання ОСОБА_3 створені всі необхідні умови для нормального проживання, розвитку і навчання ОСОБА_5

Про розгляд вказаного питання матір ОСОБА_4 повідомлялася, розшукувалася, але на засіданні комісії не зявилась, висновок не оскаржено (т. 1 а.с.65-67).

Відповідно до правил ст. 76 ЦПК України докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету спору.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Представник відповідача стверджує та наполягає, що ОСОБА_4 гідна матір, належним чином виконує материнські обовязки, дитина перебуває у нормальних і необхідним для її віку життєвих умовах тощо.

Між тим, жодного належного та допустимого доказу таких стверджень до суду не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_15 щодо умов проживання малолітньої у м. Гусь-Хрустальний Володимирської області РФ містять суттєві невідповідності та розбіжності, із чого неможливо зробити висновок, що малолітня ОСОБА_18, проживаючі у будинку, де мешкають багато кількість осіб, має свою кімнату, окремо місце для навчання, відпочинку тощо.

В судовому засіданні з боку обох сторін по справі, допитані такі свідки як ОСОБА_13 та ОСОБА_15, до показів яких суд ставиться критично, оскільки свідок ОСОБА_13 є дружиною позивача, а ОСОБА_15 є рідною донькою відповідача, що може впливати на обєктивність вказаних свідків.

Покази інших свідків у суду немає підстав піддавати сумніву, пояснення яких судом досліджені, оцінені і в цілому не спростовують висновків суду.

Надання з боку представника відповідача копій грамот, подяк, характеристик тощо, виданих на імя відповідача та малолітньої ОСОБА_5 (т.1 а.с.163-167, т.2 а.с.40-45,49-51) як доказ належного виконання ОСОБА_4 батьківських обовязків, належного та повноцінного виховання дитини, на думку суду, не є переконливими і належними доказами у сукупності із встановленими вище обставинами.

Далі, представник відповідача посилається на той факт, що ОСОБА_3 проживаючи з ОСОБА_4 та після розлучення, сумісно з останньою відвідував збори прибічників «Сахаджа-йога».

Разом з цим, встановлено, що відвідуючи таки заходи ОСОБА_3 самостійно впевнився, що такі відвідування, додержання правил течії «Сахаджа-йога» містять загрозу психічному та фізичному здоровю дорослої людини, тим більш, малолітнього дитини, в результаті чого припинив відвідувати вказані заходи.

За клопотанням представника відповідача, який посилається на відсутність рішення суду про стягнення аліментів з позивача, відсутність з боку останнього матеріальної допомоги на утримання доньки, судом вивчались матеріали цивільної справи № 643/12236/14-ц., із чого вбачається, що встановлення місця проживання дитини, а також примусове стягнення аліментів з ОСОБА_3 не було предметом розгляду вказаної справи.

При цьому, під час розгляду справи за позовом ОСОБА_19 до ОСОБА_4, остання із зустрічними вимогами з цих питань не звертається, тому такі посилання, на думку суду, є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України, питання щодо виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав в порядку ст. 161 СК України, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 Сімейного Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Із правового висновку у Постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16 вбачається, що «відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.».

Між тим, аналізуючи вищевикладене, всебічно дослідивши обставин справи і надані сторонами докази, суд дійшов висновку про порушення відповідачем права малолітньої дитини ОСОБА_5 на спілкування з батьком, участі останнього в житті і вихованні доньки, відсутність у ОСОБА_4 самостійного доходу, а також постійного місця проживання в м. Гусь-Хрустальний, РФ, і, відповідно, відсутність доказів створення для дитини нормальних умов проживання, існування, доступу до медичної допомоги, задовільного психологічного і фізичного стану тощо.

Судом вище встановлено, що ОСОБА_4 є прибічницею релігійної течії «Сахаджа-йога», активно практикує відповідний даній течії спосіб життя та погляди, застосовує їх у вихованні неповнолітньої ОСОБА_5, що містить загрозу психічному та фізичному здоровю дитини, її розвитку, що суд розцінює як виняткові обставини.

При цьому доведено, що батько малолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_3 має позитивні характеристики, стан здоровя, достатній дохід, за місцем проживання ОСОБА_3 створені всі необхідні умови для нормального проживання, розвитку і навчання ОСОБА_5

Враховуючи зазначене, виходячи з інтересів неповнолітньої ОСОБА_5, суд доходить висновку, що є підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 76, 80,81, 83, 258, 259, 263-268 ЦПК України,ст.ст. 141, 157, 161, 170 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Визначити місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, місця проживання батька ОСОБА_3 за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Більшовицька, 14-«а».

Відібрати неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_4 або будь-яких інших осіб, які утримують у себе неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передати неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_3.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Суддя