Справа №487/2727/17 08.02.2018
Провадження №22-ц/784/326/18
Провадження № 22-ц/784/326/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2018 року м. Миколаїв

справа № 487/2727/17

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року у складі судді Щербини С.В., ухвалене у приміщенні цього суду,

В С Т А Н О В И Л А :

19 травня 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що наказом начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» № 241/о від 24 квітня 2017 р. його було звільнено з посади старшого контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штату. На думку ОСОБА_1, його звільнення є незаконним, оскільки об'єктивних причин для скорочення штату не існувало, відповідачем не було дотримано умов колективного договору щодо своєчасного повідомлення профспілки про заплановані звільнення, не проведені обов'язкові консультацій із профспілкою про заходи щодо запобігання звільнення чи зведення їх кількості до мінімуму. До того ж, відповідач звільнив його без отримання попередньої згоди на це профспілкової організації, а також не дотримався порядку вивільнення, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив поновити його на посаді старшого контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 р. позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді старшого контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 24 квітня 2017 року. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30786 грн. 08 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Адміністрація морських портів України», посилаючись на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідача щодо дотримання останнім вимог законодавства про працю під час звільнення позивача, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював в ДП «Миколаївський морський торговельний порт», а з 13 червня 2013 року у зв'язку з реорганізацією державних підприємств морського транспорту та утворенням ДП «Адміністрація морських портів України» - прийнятий за переведенням у Миколаївську філію даного підприємства - Админістрація Миколаївського морського порту - на посаду контролера (вочмен) групи вочменської охорони ВОХОР. З 21 березня 2014 року ОСОБА_1 переедено на посаду контролера (вочмен) групи вочменської охорони загону загальної охорони служби морської безпеки, з 17 грудня 2015 року - на посаду старшого контролера команди охорони загону загальної охорони служби морської безпеки, а з 23 серпня 2016 року - на посаду контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму.

Наказом т.в.о. начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» Єременко С.М. «Про внесення змін до штатного розпису» № 30 від 17 січня 2017 року з 23 березня 2017 р. скорочено зі штатного розпису Служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони команди охорони: 4 од. начальників команди, 4 од. заступників начальника команди, 12 од. старших контролерів, 46 од. контролерів, у тому числі і посаду, що обіймає позивач. (а.с. 68).

22 лютого 2017 р. позивача було попереджено про скорочення зі шатного розпису посади, яку він займає, та про наступне звільнення (розірвання трудового договору) за п.1. ч.1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 40). В цей же день позивачу були запропоновані вакантні посади в Админістрації Миколаївського морського порту, від яких той відмовився (а.с. 41).

Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту №241/о від 24 квітня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з 24 квітня 2017 року з посади старшого контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, відповідно до наказу начальника адміністрації від 17 січня 2017 року №30 «Про внесення змін до штатного розпису» (а.с. 54).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які існували на підприємстві з дня попередження ОСОБА_1 про вивільнення до дня розірвання з ним трудового договору.

Так, відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», , є юридичною особою та має 15 відокремлених підрозділів.

24 березня 2017 року представниками відповідача складено акт про те, що ОСОБА_1 відмовився від пропозиції вакантних посад. (а.с. 49).

Проте, доказів, які б належним чином підтверджували факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів, і з'являлись на цих підприємствах до моменту звільнення ( 24 квітня 2017 року) матеріали справи не містять.

За такого, районний суд вірно виходив з того, що відповідачем не виконано належним чином обов'язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Позивач є членом Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту

При звільненні позивача відповідач в порушення вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України не звертався до профспілки із письмовим поданням для отримання згоди на розірвання трудового договору, а тому районний суд запропонував профспілці погодити звільнення позивача відповідно до вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України.

Згідно з витягом з протоколу засідання профкому № 9/109 від 31 серпня 2017 року профспілка відмовила ДП «Адміністрація морських портів України» у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення мотивоване, зокрема, порушенням вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п. 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 року, відсутності об'єктивних причин для неминучих звільнень працівників загону охорони, який має функціонувати відповідно до вимог Закону України «Про морські порти України», невиконання ст. ст. 40, 49 КЗпП України, оскільки роботодавець запропонував наявні вакансії лише в філії, а не на підприємстві в цілому. Також профспілка зазначила, що ДП «АМПУ» не видавало т.в.о. начальника філії Єременко С.М. довіреність представляти інтереси юридичної особи, а тому він не мав відповідно до приписів ст. ст. 92, 95 ЦК України повноважень на видачу наказу «Про внесення змін до штатного розпису» №30 від 17 січня 2017 року (а.с. 100-102).

Таким чином, рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є обґрунтованим у розумінні ч.7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення.

З огляду на викладене, правильними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось без згоди профспілки, членом якої він є, що свідчить про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо порушення ДП «Адміністрація морських портів України» вимог ст. 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач є особою, яка обрана до складу виборного профспілкового органу.

Проте, це не є підставою для скасування судового рішення, так як не впливає на головний висновок суду - про порушення трудових прав ОСОБА_1 внаслідок недотримання відповідачем вимог ч. 1 ст. 43, ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача та наявності передбачених законом підстав для поновлення його прав.

Передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 дотримано.

Отже, встановивши, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо поновлення позивача на роботі та враховуючи положення ст. 235 КЗпП України обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30786 грн. 08 коп., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Зазначений розрахунок сторони не оспорювали.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та обґрунтованого задовольнив позов ОСОБА_1

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що відповідач порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначене порушення не було підставою для поновлення позивача на роботі.

Що стосується доводів відповідача про те, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача належним чином не аргументована та не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника, то колегія суддів не може погодитись з такими доводами, оскільки вони спростовуються змістом протоколу засідання профкому від 31серпня 2017 року (а.с. 100-102) яке є аргументованим, містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення, що відповідає положенням ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта щодо дотримання ним положень ст. 49-2 КЗпП України, на підтвердження яких відповідачем було надано акти відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій ДП «АМПУ», оскільки в актах не зазначено з якими вакансіями ДП «АМПУ» мав намір ознайомити позивача, акти не містять посилань на конкретний список вакансій, його реквізити. При цьому, дати наданих суду списків вакансій не співпадають із датами актів. До того ж, відсутні докази повідомлення позивача про наявні вакансії у центральному офісі, Головному представництві в Одесі та 12 філіям ДП «АМПУ» протягом з часу попередження про звільнення по день звільнення.

Посилання відповідача на те, що ДП «Адміністрація морських портів України» не може бути відповідачем у справі, оскільки згідно Положення про Миколаївську філію ДП «АМПУ» філія є відокремленим підрозділом підприємства, яка не має статусу юридичної особи та здійснює від імені підприємства частину господарської діяльності (оперативний, бухгалтерський та податковий облік своєї діяльності), а форми, системи та розміри оплати праці, встановлюють Колективним договором та розпорядчими документами підприємства, внутрішніми актами Філії відповідно до законодавства України, є безпідставними.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції на час вирішення справи місцевим судом) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно Положення про Миколаївську філію ДП «АМПУ», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від 18 квітня 2014 року, філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені Підприємства частину господарської діяльності (п. 3.1 Положення). При здійсненні своєї діяльності Філія виконує функції, передані Підприємством, та керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Уповноваженого органу, управління, нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади; наказами, розпорядженнями та іншими актами Голови Підприємства; наказами розпорядженнями та іншими актами начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» (п. 3.2 Положення). Дії, які вчиняються Філією у встановленому законодавством України та цим Положенням порядку, вчиняються від імені Підприємства. Підприємство несе відповідальність за всіма зобов'язаннями Філії.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов заявлено до належного відповідача - юридичної особи, яка згідно Положення несе відповідальність за всіма зобов'язаннями Філії, включаючи виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі його незаконного звільнення.

З урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

І.В. Лівінський

______________________________________________

Повний тест постанови складено 09 лютого 2018 року.