Справа № 569/9210/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі :судді Кучиної Н.Г.

з участю секретаря судового засідання Довбенко Г.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ДП «Рівнедіпроводгосп» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп», Державного агентства водних ресурсів України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди.

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали уточнені відповідно до заяви від 24.10.2017 року ( а.с. 134, 178) позовні вимоги та, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і підстави, просять суд стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 03.04.2017 року по день фактичного розрахунку 31 липня 207 року в сумі 18212,95 грн та моральну шкоду у розмірі 15000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 повідомив в.о. директора ДП «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп» ( далі по тексту «Рівнедіпроводгосп») про бажання звільнитись за власним бажанням у порядку передбаченому ст. 38 КЗпП, про що написав відповідну заяву, однак звільнення проведено не було. 26.05.2017 року ОСОБА_1 повторно написав заяву про звільнення за власним бажанням. Проте його звільнення було проведено лише 31 липня 2017 року. Відповідачем умисно не вчинялось будь- яких відповідних дій щодо його розрахунку та видачі трудової книжки. Лише після звернення до суду ДП «Рівнедіпроводгосп» провело звільнення позивача. Вважають, що у відповідності до ст.235 КЗпП України працівникові має бути оплачений середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Просять суд стягнути за період з 03.04.2017 року по 31.07.2017 року 18212 грн 95 коп - середнього заробітку.

Крім того, вважають, що такими неправомірними діями відповідачів, які полягали у не звільненні ОСОБА_1 з роботи, він змушений був витрачати значних зусиль для організації свого життя, не міг офіційно працевлаштуватись, він змушений був звертатись на гарячу урядову лінії, та в суд за захистом свого права, що призвело до його душевних страждань та йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 15 000 грн. Просять суд задоволити позовні вимоги повністю.

Представник ДП «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп» ОСОБА_3 у судовому засіданні, посилаючись на обставини і підстави, викладені у письмових запереченнях на позовну заяву, позов ОСОБА_1 не визнала та просить суду у задоволенні позову відмовити за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Представник Державного агентства водних ресурсів України у судовому засіданні, посилаючись на обставини і підставі викладені у письмових запереченнях просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 84-86)

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що 08.11.2016 року наказом ДП «Рівнедіпроводгосп» № 27 п, ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера проектувальника (а.с. 40)

09.11.2016 наказом Державного агентства водних ресурсів № 214-ос, було покладено на позивача як інженера проектувальника цього ж підприємства виконання обовязків директора з 10.11.2016 року, та зобовязано провести приймання-передачу справ. Після підписання, подати завірену копію акта Державному агенству водних ресурсів України в строк до 17.11.2016. ( а.с.10)

Наказом Державного агентства водних ресурсів № 78-ос від 30.03.2017 року ОСОБА_1 було увільнено від виконання обов»язків директора ДП « Рівнедіпроводгосп» та покладено виконання обов»язків на ОСОБА_4Р.( а.с. 18)

Судом також встановлено, що 03.04.2017 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 03.04.2017 року. Заява на імя ОСОБА_4, як в. о. директора ДП ПВІ «Рівнедіпроводгосп». ( а.с.19)

З матеріалів справи також слідує, що 18.04.2017, 03.05.2017, 29.05.2017 ОСОБА_1 звертався на урядову гарячу лінію щодо порушення його прав та не проведення звільнення з роботи у відповідності до його заяв ( а.с.11,12,13)

26.05.2017 ОСОБА_1 поштою надіслав заяву про звільнення за власним бажанням з посади інженера-проектувальника. ДП «Рівнедіпроводгосп» отримав дану заяву поштою 29.05.2017 року (вхідний номер 62). ( а.с. 20)

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що після написань заяв про звільнення, ОСОБА_1 не залишив роботи, то, він вважався таким, що продовжує працювати, а тому власник не вправі був його звільнити за раніше поданою заявою.

24 липня та 31 липня 2017 року ОСОБА_1 написав вкотре заяви про звільнення за власним бажанням ( а.с.80,183)

Наказом № 12п від 31.07.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади інженера - проектувальника за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с.79) ОСОБА_1 був ознайомлений із вказаним наказом, про що свідчить його підпис.

З дослідженої в судовому засіданні книги обліку руху трудових книжок вбачається, що ОСОБА_1 отримав трудову книжку у день звільнення 31.07.2017 року, що засвідчив своїм підписом ( а.с.82- 83)

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В судовому засіданні позивач не заперечив той факт, що заробітна плата в сумі 1 250, 51 грн., (платіжне доручення № 166 від 31.08.17) та компенсація за невикористану відпустку в сумі 200,68 грн.(платіжне доручення № 214 від 05.09.17), виплачено позивачу повністю.

Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За таких підстав, зважаючи, що в судовому засіданні встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що позивач ОСОБА_1 на підставі заяви від 31.07.2017 року наказом № 12п від 31.07.2017 року був звільнений з посади інженера - проектувальника за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України і згідно досліджених доказів, саме 31 липня 2017 року йому було видано трудову книжку, законних правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03.04.2017 по 31.07.2017 року в сумі 18212,95 грн. немає.

При цьому суд констатує, що в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 неодноразово писав заяви про звільнення за власним бажанням, мав намір звільнитись, проте звільнення не проводилось, з незалежних від нього причин, він змушений був звертатись як на гарячу урядову лінію, так і до суду за захистом свого права.

У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких підстав, враховуючи, що позивачем не змінювався предмет позову, суд визнає, що звільнення позивача було проведене 31 липня 2017 року на підставі його заяви та правових підстав для видачі йому трудової книжки 03 квітня 2017 року, а відповідно і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03.04.2017 року по 31.07.2017 року немає.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов'язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, тому суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.05.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що відповідач ДП «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп» протягом тривалого часу без будь яких поважних причин не здійснював звільнення позивача, останній був змушений чотири рази писати заяву на звільнення, неодноразово звертатись на урядову гарячу лінію, звертатись до суду за захистом свого права, у зв»язку з чим, його лише 31 липня 2017 року було звільнено з посади, суд приходить до переконання, що позивачу була заподіяна моральна шкода.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ДП «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп», суд виходить із вимог ст. 23 ЦК України, та роз'яснень, що викладені в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року N4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставини при яких було спричинено моральну шкоду позивачу, характер та обсяг фізичних, душевних, страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що наступили, та зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду,останній був змушений звертатись до суду, неодноразово на гарячу урядову лінію, не міг працевлаштуватись на іншу роботу, оскільки не був звільнений у відповідності до своєї першої заяви від 03.04.2017 року і йому не була видана трудова книжка суд вважає за необхідне стягнути на його користь 5000 грн. моральної шкоди. Ця сума, враховуючи особу відповідача і характер його дій, на думку суду відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного агентства водних ресурсів України суд визнає безпідставними та недоведеними в судовому засіданні.

На підставі викладеного,керуючисьст.ст.10,12,263,264,265,268,352,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп», Державного агентства водних ресурсів України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп» на користь ОСОБА_1 5000 ( п»ять тисяч) гривен моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Проектно- вишукувальний інститут «Рівнедіпроводгосп» на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збар за позовними вимогами про стягнення моральної шкоди в розмірі 640 ( шістсот сорок) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1, АДРЕСА_1

Відповідач ДП "Проектно- вишукувальний інститут Рівнедіпроводгосп" м.Рівне, вул. Кавказька, 7

Відповідач ОСОБА_5 агенство водних ресурсів України м.Київ, вул. Велика Васильківська, 8

Cуддя: