Справа 206/5939/17
Провадження 2/206/169/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

"15" лютого 2018 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Соловйовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про захист прав споживачі та стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором фінансового лізингу,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

07 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 23 вересня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» укладено Договір фінансового лізингу № 3535, за умовами якого відповідач зобов'язувався

придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування

позивача транспортний засіб автомобіль КІА Sportage, комплектації

«Comfort». Відповідно до п. 8.2. ст. 8 Договору вартість предмета лізингу

становить 21370 доларів США, що на дату укладення Договору в

гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу долара США становило 564340 гривень. На виконання умов зазначеного договору, він перерахував на рахунок відповідача кошти в розмірі 56447 гривень, як авансовий платіж. Позивач вважає, що виходячи із правової природи договору фінансового лізингу, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір), до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення ч. 2 ст. 799 ЦК України щодо форми договору найму транспортного засобу, яка вимагає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. 09 жовтня 2017 року на адресу відповідача він направив лист - вимогу про повернення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором, в якому просив у семиденний строк з дня її отримання повернути йому безпідставно набуті грошові кошти в сумі 56447 гривень за нікчемним договором фінансового лізингу № 3535 від 23 вересня 2017 року шляхом перерахування коштів на його картковий рахунок. Зазначена вимога була залишена відповідачем без виконання та кошти не були повернуті. Позивач також зазначає, що підписуючи договір він розраховував на те, що незабаром отримає бажаний автомобіль, проте відповідач повідомив, що автомобіль поставлений не буде і кошти також повернуті не будуть, що призвело його і до моральних страждань, адже члени його сім'ї почали докоряти йому в тому, що чимала сума витрачена з сімейного бюджету, а бажаного результату немає.

Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом, в якому він просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на його користь 56447 гривень, які були сплачені відповідно до Договору фінансового лізингу № 3535 від 23.09.2017 року, 100000 гривень - моральної шкоди та 1900 гривень - витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив та відзиву на позовну заяву не подав.

Враховуючи думку представника позивача про можливість розгляду справи в заочному порядку, суд вважає, що для цього дійсно існують умови визначені ст. 280 ЦПК України, а тому суд постановив ухвалу про заочний порядок розгляду даної справи.

Вислухавши пояснення представник позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Суд встановив, що 23 вересня 2017 року між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений у простій письмовій формі Договір фінансового лізингу № 3535, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування

позивача транспортний засіб автомобіль КІА Sportage, комплектації

«Comfort» (а.с.7-14).

Відповідно до п. 8.2. ст. 8 Договору вартість предмета лізингу

становить 21370 доларів США, що на дату укладення Договору в

гривневому еквіваленті, згідно обмінного курсу долара США становило 564340 гривень.

На виконання п. 9.1 умов зазначеного договору, позивач перерахував на рахунок відповідача кошти у розмірі 56447 гривень, як авансовий платіж, що підтверджується платіжним дорученням № 194142866 від 23.09.17 р. на суму 56430 грн. та квитанцією від 23.09.17 на суму 17 гривень (а.с.15).

09 жовтня 2017 року на адресу відповідача позивач направив лист - вимогу про повернення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором, згідно якої ОСОБА_1 просив у семиденний строк з дня її отримання повернути йому безпідставно набуті грошові кошти в сумі 56447 гривень за нікчемним договором фінансового лізингу № 3535 від 23 вересня 2017 року шляхом перерахування коштів на картковий рахунок 4874 1078 2533 2289 в ПАТ «Укрсоцбанк», отримувач: ОСОБА_1, однак зазначена вимога з боку відповідача була проігнорована та залишилась не виконаною (а.с.16-17).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Виходячи із правової природи договору фінансового лізингу, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір), до спірних правовідносин мають застосовуватися положення ч. 2 ст. 799 ЦК України щодо форми договору найму транспортного засобу, яка вимагає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Суд встановив, що сторони при укладенні договору фінансового лізингу № 3535 від 23 вересня 2017 року нотаріально його не посвідчили.

Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст. 799 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи наведені норми закону, сума у розмірі 56447 гривень підлягає стягненню з відповідача саме в порядку повернення коштів, сплачених за нікчемним договором лізингу.

Приходячи до такого висновку, суд також враховує те, що не можна вважати достатнім лише письмової форми договору лізингу, яка передбачена Законом України «Про фінансовий лізинг», оскільки главою 58 ЦК України, який набрав чинності пізніше, ніж вище згаданий Закон, хоча і передбачається укладення у письмовій формі договору лізингу, однак якщо це стосується і оренди транспортного засобу фізичною особою, то він повинен бути нотаріально посвідчений.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16 та від 18 січня 2017 року № 6-648цс16.

Крім того, згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Стаття 807 ЦК України зазначає, що предметом лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена законодавством до основних фондів.

Відповідно до статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Індивідуальними ознаками транспортного засобу, які дають можливість його ідентифікувати як об'єкт цивільних прав та обов'язків, є: марка, модель, тип, об'єм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо.

Зі змісту Договору фінансового лізингу встановлено, що предмет фінансового лізингу у даному випадку чітко не визначений, оскільки відсутні його технічні й індивідуальні характеристики.

Отже, укладений сторонами договір фінансового лізингу не містить обов'язкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак транспортного засобу, які б вирізняли цей транспортний засіб з-поміж інших.

Крім того, договором, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартість предмету лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів, оскільки дана інформація повинна була міститися в додатках до договору, які позивачеві не було надано. У зв'язку з цим на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача та є порушенням права споживача на інформацію про продукцію.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що в силу ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, відповідно до закону.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода у тому числі полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб

В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно розраховував на те, що він незабаром отримає бажаний автомобіль, який був дуже потрібний його сім'ї, але після отримання відповідачем авансового платежу в сумі 56447 гривень, останній повідомив про те, що автомобіль поставлений взагалі не буде і кошти також повернуті не будуть, про що додатково свідчить ігнорування з боку відповідач виконати лист - вимогу позивача від 09 жовтня 2017 року про повернення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором.

Приймаючи до уваги положення наведених вище норм права та співвідношуючи їх із фактично встановленими в судовому засіданні обставинами справи, а також відсутністю реально бажаного результату від укладеного з відповідачем договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що сума компенсації за завдану моральну шкоду належить стягненню на користь позивача частково, а саме в сумі 10000 гривень.

Визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, суд бере до уваги той факт, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, що буде відповідати принципам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України.

09 жовтня 2017 року між позивачем та ТОВ "ЮА "ВІКТОРОВИЧІ ТА ПАРТНЕРИ" було укладено договір про надання юридичних послуг № 09/10/17-П та заявку № 1 до нього.

Відповідно до умов заявки, вартість послуг складає 1900 гривень, які були сплачені позивачем, що підтверджується відповідними квитанціями банку та розрахунком оплати вартості юридичних послу від 02.11.2017 року (а.с. 18-21).

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, отже з останнього підлягають стягненню витрати і на правничу допомогу у підтвердженому документально розмірі - 1900 гривень.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263 - 265, 268, 280 -281 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, місцезнаходження: 02099, м. Київ, вулиця Бориспільска, будинок 9, корпус 57, офіс 57/1, р/р 9 в АТ «Райфайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1) суму у розмірі 56447 гривень, які були сплачені відповідно до Договору фінансового лізингу № 3535 від 23.09.2017 року, суму у розмірі 10000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди та 1900 гривень витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (, місцезнаходження: 02099, м. Київ, вулиця Бориспільска, будинок 9, корпус 57, офіс 57/1, р/р 9 в АТ «Райфайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Повний текст складено 19 лютого 2018 року.

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук