22-ц/775/102/2018(м)
Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції Мохов Є.І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Мироненко І.П., Баркова В.М.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Волноваського районного суду Донецької області, ухвалене 13 грудня 2017 року у місті Волноваха Волноваського району Донецької області, повний текст якого виготовлено 18 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

17 серпня 2017 року позивач звернулася з позовом до суду, вказуючи, що 20 жовтня 2001 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3. 13.01.2004 року в період перебування у шлюбі сторонами набуте спільне майно, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0411 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Шлюб між сторонами розірвано 19.11.2013 року. Після розірвання шлюбу позивач за взаємною згодою з відповідачем залишилась мешкати у вказаному будинку, а відповідач виїхав. Позивач проживає в спірному будинку, утримує його, обробляє земельну ділянку.

22 липня 2017 року батьки відповідача письмово повідомили її про те, що власником спірного житлового будинку є ОСОБА_3, і до 10 серпня 2017 року ОСОБА_2 повинна звільнити приміщення. Таким чином 22 липня 2017 року позивач дізналася про порушення свого права власності на вказаний будинок, що змусило її просити суд поділити будинок і визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2, та на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,04111 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на території АДРЕСА_2. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна задоволено частково.

Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2.

В іншій частині позову відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1280 грн..

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції частині в задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з нього судового збору скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з урахуванням його заяви про застосування строку позовної давності.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача є незаконним та необґрунтованим, постановлене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення норм статей Сімейного кодексу України та пішов по шляху визначення ідеальних частин у спільному майні кожного з подружжя, що не вирішує спір по суті.

Суд не звернув увагу на те, що право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частини (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Суд першої інстанції не приділив належну увагу такому поняттю, як момент, з якого позивач дійсно дізналася про так зване порушення свого права та не надав правової оцінки доводам і доказам відповідача з цього питання.

В порушення вимог п.2 ч.4 ст. 265 ЦПК України 9 стаття 214 ЦПК України, що діяла на час розгляду справи) у мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції не навів мотивів відхилення наданих представником відповідача доказів стосовно спливу позовної давності, про застосування якої відповідачем було заявлено письмово.

Аналіз винесеного у справі рішення в частині задоволення вимог позивачки свідчить про те, що суд першої інстанції вибірково підійшов до використання доказів та повністю проігнорував письмові докази, подані представником відповідача в суді.

Все це призвело до того, що суд першої інстанції неповно з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, виніс незаконне і необґрунтоване рішення, грубо порушивши при цьому норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Також відповідач зазначив, що суд першої інстанції, частково задовольнивши позов, поклав на відповідача обов'язок сплатити їй судовий збір непропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 1280 грн замість 640 грн..

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_2 надано відзив. В заперечення доводів апеляційної скарга позивач вказує на те, що відповідач фактично визнає за нею право на частину спірного майна, оскільки вказує у скарзі про те, що судом не вирішено по суті питання поділу будинку, який, на думку відповідача, повинно було ділити в натурі. При цьому відповідач у будинку не мешкає з 2013 року по теперішній час, наміру проживати у будинку за цей час не висловлював. Перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто не чинив та не чинить, а тому на час прийняття судом рішення про розподіл будинку та на теперішній час відсутні обставини, які б вказували на необхідність виділення часток будинку в натурі. Клопотань про виділення частини будинку в натурі або про грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості його частин під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявлялося.

Також позивач вказує на те, що судом у відповідності до встановлених обставин справи вирішено про те, що позивач не пропустила строк позовної давності для звернення до суду. Договір купівлі-продажу будинку від 13.01.2004 року є дійсним, під час його укладення сторони договору виконали усі обов'язки. Таким чином, рішення про поділ спірного будинку є правильним.

На підставі зазначеного просить рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року залишити без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності_відповідача ОСОБА_3, який направив апеляційному суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, який просив задовольнити апеляційну скаргу, заперечення позивача ОСОБА_2, яка просила залишити рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони з 20.10.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, 19.11.2013 року шлюб розірвано. (а.с.5-6).

Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 13.01.2004 року житлового будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_3 купив у ОСОБА_5 вказаний будинок.(а.с.7).

Як встановлено ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловіку і дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т.і.) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України встановлено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю.

Як роз»яснено п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на 1/2 ідеальну частину спірного домоволодіння незалежно від того, на кого з подружжя було оформлено правовстановлюючий документ.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, спростовуються змістом оскаржуваного рішення. Відповідач вказує, що судом не вирішено спір по суті, оскільки будинок подружжя не поділено в натурі, а визначено ідеальні частки сторін в спірному майні. Частиною 2 статті 355 ЦК України визначено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення частко кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом (стаття 368 ЦК України). Статтею 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, встановлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними. Таким чином, позивач має на поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності, без виділу в натурі. Посилання відповідача на те, що суд безпідставно не застосував норму статті 71 СК України, і неправильно застосував норми матеріального права, суперечать положенням закону.

Статтями 13,20 ЦК України закріплено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, право на захист особа здійснює на свій розсуд. У відповідності до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі справи вбачається, що при зверненні до суду позивач просила розділити між сторонами будинок саме в ідеальних частках, а не розділити його в натурі, тому суд згідно з положеннями статті 13 ЦПК України розглянув справу за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Такий спосіб вирішення спору не позбавляє відповідача заявити вимоги про поділ будинку в натурі у відповідності до розміру виділених сторонам часток у майні.

Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності у три роки з часу первісного звернення ОСОБА_2 до суду в 2013 році, про який заявив відповідач, суд встановив, що такий строк для позивача настав з дня отримання позивачем повідомлення, яке надіслано ОСОБА_2 22.07.2017 року, яким їй запропоновано звільнити приміщення до 10.08.2017 року (а.с.12).

Відповідно як до ч.2 ст.72 СК України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, заявленої у тому числі після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Приписами ч.2 ст.72 СК України, діючої на час розірвання шлюбу сторін, також передбачено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Такий висновок суду відповідає й роз»ясненням п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З твердженням відповідача щодо обчислення строку позовної давності з наступного дня від дати оформлення позовної заяви 2013 року, тобто з 24.10.2013 року, неможливо погодитися. З матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2013 року ОСОБА_2 дійсно зверталася до суду з позовом до відповідача про розподіл спірного будинку з призначенням судової експертизи для визначення варіанту розподілу, однак 18.12.2013 року ухвалою суду позовна заява ОСОБА_6 до відкриття провадження у справі була визнана неподаною, повернута заявнику. Позивач пояснила суду, що після розірвання шлюбу залишилася проживати у спірному будинку, а відповідач виїхав. Вона мала намір поділити спірний будинок, але відповідач не намагався вселитися в будинок, не вимагав її виселення, отже, права її не були порушені до часу пред»явлення письмової вимоги про звільнення житла в 2017 році. Оголошення в газеті про продаж спірного будинку вона не читала, не знала про намір ОСОБА_3 про продаж будинку.

Разом з тим відповідач нічим не підтвердив факт обізнаності позивача щодо порушення її права спільної сумісної власності на будинок протягом трьох років після розірвання шлюбу, і не спростував пояснень ОСОБА_2 про відсутність порушень її права спільної сумісної власності на спірне майно до часу її звернення до суду із даним позовом.

Тому неможливо не погодитися із висновком суду про те, що непорозуміння між сторонами щодо спірного майна виникли з 22.07.2017 року, коли надіслане позивачу повідомлення про звільнення спірного житла, і тому саме з цього моменту слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності, оскільки до цього сторони здійснювали своє право спільної сумісної власності на домоволодіння без будь-яких перешкод з боку один одного.

З оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції проаналізував всі доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності ОСОБА_2, надав їм та обставинам справи і наданим сторонами доказам належну оцінку, і вирішив це питання у відповідності до положень закону.

Підсумовуючи викладене, вбачається, що судом першої інстанції у відповідності до вимог закону встановлено, що строк позовної давності позивачем не пропущений, і у зв»язку із цим її позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не приділив належну увагу встановленню моменту, з якого позивач дізналася про порушення її прав, що потягнуло її звернення до суду, нічим не підтверджені. Відповідач вказує в апеляційній скарзі, що письмове повідомлення про виселення з будинку відповідача, надане ОСОБА_2 у якості підтвердження порушення її права володіння й користування спільною сумісною власністю, не є належним доказом по справі, оскільки відповідач заперечує складанням ним такого документу. Однак, представник відповідача в апеляційному суді підтвердив той факт, що вказану письмову вимогу позивачу заявила близька родичка відповідача - його матір, тому неможливо не погодитися із тим, що позивач розцінила такі дії як порушення її права спільної сумісної власності на спірне майно. Таким чином, вбачається, що судове рішення в частині поділу спірного майна ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи щодо таких висновків суду першої інстанції не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують.

Разом з тим заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про незаконність оскарженого рішення в частині розподілу судових витрат, оскільки зі справи вбачається, що позивач оплатила судовий збір двічі по 640 грн за кожну позовну вимогу: про поділ будинку вартістю 31550 грн та поділ земельної ділянки, вартість якої не визначена. Відповідно до положень пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви про поділ майна ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менш 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, розмір судового збору для позивача не міг бути меншим, ніж 640 грн за кожну вимогу. Оскільки рішенням суду вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, і за нею визнано право власності тільки на ? частину спірного будинку, а у вимогах про поділі земельної ділянки відмовлено, то судові витрати повинні розподілятися між сторонами пропорційно до задоволених вимог. Всупереч положенням закону судом стягнуто з відповідача судовий збір сумі 1280 грн. Тому рішення суду підлягає зміні з ухваленням рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 640 грн..

В решті рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягає .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року змінити в частині стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 грн..

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2018 року.

Судді :

Є.Є.Мальцева

І.П. Мироненко

В.М. Барков