Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Монич О.В., при секретарі Пассер М.І., з участю позивача ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 та ПАТ «Дельта Банк», про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на ? частину житлового будинку та розподіл боргових зобовязань по кредитному договору -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання її та відповідача однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року, визнання недійсним з моменту укладення договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, що складає 67% готовності, та земельної ділянки площею 0,095 га, що знаходяться в м.Ужгород по вул.Требішовській 13, укладеного 30.09.1998р. між відповідачем та ОСОБА_5, визнання права власності позивачки на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку, 67% готовності, який знаходиться в м.Ужгород по вул.Требішовській 13, та розподілити боргові зобовязання за кредитним договором від 26.09.2007р. №326/ФКВ-07, укладеним позивачкою з ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», із відповідачем в рівних долях по ? долі на кожного.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 1996 року по серпень 2013 року вона і відповідач проживали однією сімю. Від спільного проживання 11.12.1996р. у них народився син ОСОБА_4 О-М.М. Під час спільного проживання з відповідачем вона особистою працею і особистими коштами приймала участь у будівництві будинку по вул.Требішівській 13 в м.Ужгород, зокрема використала на його будівництво грошові кошти, отримані нею за кредитним договором від 26.09.2007р. №326/ФКВ-07, укладеним з ТОВ «Український промисловий банк». З огляду на це та на підставі ст.22 КпШС України, ст.ст.16, 17 Закону України «Про власність» та ст.74 СК України позивачка вважає, що спірний будинок є спільним подружнім майном, а тому вона має право на ? його частину. Оскільки відповідач уклав з ОСОБА_5 договір дарування цього будинку без згоди позивачки, такий договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Крім того, позивачка вказує, що отримані за вказаним вище кредитним договором від 26.09.2007р.№326/ФКВ-07 кошти вони спільно з відповідачем використали на будівництво спірного будинку і його облаштування, тобто в інтересах сімї, у звязку з чим боргові зобовязання за цим кредитним договором підлягають розподілу між нею і відповідачем у рівних долях на підставі ст.65 СК України.

У судовому засіданні позивачка і її представник підтримали позовні вимоги з наведених мотивів та просили їх задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти позовних вимог і просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Надав суду письмові пояснення, у яких навів доводи стосовно безпідставності позовних вимог, а також заявив про застосування строку позовної давності до вимоги позивачки про визнання недійсним договору дарування спірного будинку.

Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання у черговий раз не зявився, хоча належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа ОСОБА_5 до суду не викликалася, оскільки після звернення позивачки дот суду з даним позовом померла 11.01.2015р.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердила факт спільного проживання позивача і відповідача з 1996 року.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачкою з 2005 року і з цього часу їй відомо, що та спільно проживала з відповідачем.

Заслухавши позивача, представників сторін та свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні докази кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З копій належних сторонам по справі паспортів громадян України слідує, що відповідач з 08.04.1989р. по 12.10.2004р., а позивачка з 14.05.1996р. по 12.10.2004р. були прописані за адресою: АДРЕСА_1, з 05.07.2005р. вони обоє були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з свідоцтвом про народження 11 грудня 1996 року народився ОСОБА_8, батьками якого зазначені позивачка і відповідач.

З рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.05.2014р., яке набрало законної сили, у цивільній справі №308/19204/13-ц за позовом відповідача до позивачки про визнання права спільної сумісної власності на автомобіль вбачається, що на обґрунтування цього позову відповідач сам вказував на факт його проживання з відповідачкою однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року по 2012 рік.

Представник відповідача також не навів будь-яких доводів і не надав жодних доказів на спростування факту спільного проживання сторін з 1996 року.

Згідно з ст.315 ЦПК України суд може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема і про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

У звязку з цим суд визнає, що факт спільного проживання позивачки і відповідача однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року по 2012 рік доведений відповідними доказами, а тому позовна вимога про встановлення такого факту підлягає задоволенню.

Стосовно інших позовних вимог суд констатує наступне.

На підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради народних депутатів від 30.10.1991р. №237 та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 28.12.1994р. управлінням архітектури та містобудування цієї Ради відповідачу надано дозвіл № на право виконання будівельних робіт з будівництва двопорхевого житлового будинку по вул.Требішовській 13 в м.Ужгород.

На підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради народних депутатів від 28.12.1994р. №62 відповідачу передано у власність земельну ділянку площею 0,095 га по вул.Требішовській 13 в м.Ужгород для будівництва та обслуговування житлового будинку, про що йому 02.02.1995р. видано державний акт про право власності на цю земельну ділянку серії ЗК №00374.

Отже, вказаними доказами стверджується, що відповідач був одноосібним забудовником вказаного будинку і власником земельної ділянки, на якій цей будинок розташований.

Оскільки відповідач набув право власності на дану земельну ділянку у 1995 році, тобто до початку спільного проживання з позивачкою (з 1996 року), остання не може визнаватися співвласником цієї ділянки.

Спірні відносини між сторонами з приводу будинку виникли з 1996 року, з часу їх спільного проживання однією сімєю без шлюбу.

Будинок за відповідним договором відповідач подарував ОСОБА_5 30.09.1998р., у звязку з чим з цього часу перестав бути його власником.

У звязку з цим, вирішуючи спір в частині визнання будинку спільною власністю подружжя і його поділу та в частині дотримання вимог закону і прав позивачки при даруванні будинку, суд повинен керуватися законодавством, яке діяло з часу виникнення спірних відносин (з 1996 року) до відчуження будинку (30.09.1998р.).

У цей період часу питання набуття майном статусу спільної власності подружжя регулювалися ст.22 КпШС України та ст.ст.16, 17 Закону України «Про власність», які втратили чинність з 01 січня 2004 року. Цими ж нормами матеріального права, поряд з іншими, обґрунтовувала свої вимоги і позивачка.

Відповідно до ст.22 КпШС України і ст.16 Закону України «Про власність» спільною сумісною власністю подружжя могло визнаватися лише те майно, яке нажите за час шлюбу.

Частиною другою ст.13 КпШС України встановлювалося, що права і обовязки подружжя породжував лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Позивачка і відповідач у зареєстрованому шлюбу не перебували і обоє цього не заперечують.

З огляду на це суд визнає, що спірний будинок до його відчуження теж не набув статусу спільного подружнього майна.

Статтею 17 Закону України «Про власність» передбачалося, що спільною власністю громадян, зокрема і членів сімї, могло бути лише майно, придбане внаслідок їх спільної праці.

За приписами ст.ст.12, 7781 ЦПК України кожна сторона повинна належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч таким приписам процесуального закону позивачка не надала суду жодних належних і достатніх доказів придбання будинку у період з 1996 року по 30.09.1998р. за рахунок спільної її та відповідача праці.

При цьому суд не приймає до уваги твердження позивачки про те, що вона спільно з відповідачем використала на будівництво спірного будинку і його облаштування грошові кошти, отримані нею за укладеним з ТОВ «Український промисловий банк» кредитним договором від 26.09.2007р.№326/ФКВ-07.

Вказані кредитні грошові кошти отримані позивачкою наприкінці вересня 2007 року, а тому не могли бути використанні на будівництво і облаштування будинку до його відчуження (дарування) на користь ОСОБА_5 у 1998 році.

Натомість доводи позивачки про її участь особистою працею і особистими коштами, у тому числі і отриманими за вказаним кредитним договором коштами, у будівництві спірного будинку спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно з договором дарування спірного будинку від 30.09.1998р та свідоцтвом про праву на спадщину за заповітом від 14.07.2015р., за яким відповідач успадкував за ОСОБА_5 цей будинок, стан готовності останнього на час оформлення цих двох документів складав 67%.

З цього слідує, що з 30.09.1998р. по 14.07.2015р. технічний стан будинку не змінювався, так як його готовність весь цей період складала 67%, а тому протягом цього періоду часу ніхто, у тому числі і позивачка, не здійснював жодних робіт з будівництва будинку.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав та належних і достатніх доказів для визнання будинку спільною власністю сторін як до його відчуження (дарування) 30.09.1998р., так і після цього.

У звязку з цим суд також приходить до висновку і про відсутність підстав як для визнання права власності позивачки на ? частину будинку, оскільки цей будинок не є спільним подружнім майном, так і для визнання недійсним укладеного між відповідачем і ОСОБА_5 договору дарування будинку і земельної ділянки від 30.09.1998р., оскільки позивачка на час дарування цього нерухомого майна не була його співвласником і її згода на таке відчуження не була потрібна, а тому даним правочином не порушено будь-яких її прав.

Відповідно до ч.2 ст.74 СК України положення глави 8 цього Кодексу, які регулюють питання права спільної сумісної власності подружжя, поширюється лише на майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, а не на їхні зобовязання перед третіми особами.

Будь-які інші акти законодавства також не передбачають переходу зобовязань за договором, укладеним жінкою або чоловіком, які не перебувають у шлюбі між собою, до другого з них.

У звязку з цим суд не вбачає правових підстав для розподілу між сторонами боргових зобовязань за кредитним договором від 26.09.2007р. №326/ФКВ-07.

Також позивачка не надала належних і достатніх доказів на підтвердження факту використання коштів, отриманих за цим кредитним договором, спільно з відповідачем.

На підставі викладеного суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на ? частину житлового будинку та розподіл боргових зобовязань за кредитним договором.

Згідно з ст.133 ЦПК України до судових витрат належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.141 цього ж Кодексу у разі часткового задоволення позову судові витрати прокладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сплата позивачкою судового збору у розмірі 243,60 грн. та сплата відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 4 675,00 грн. стверджується відповідними квитанціями, договором з адвокатом від 06.11.2015р. та розрахунком вартості правничої допомоги, які містяться в матеріалах справи.

Тому, судовий збір та вартість правничої допомоги підлягають відшкодуванню сторонам по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме на користь позивачки ? частина сплаченого нею судового збору за подання позову, а на користь відповідача ? частини сплачених ним витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.10, 76-83, 142, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сімєю без шлюбу з 1996 року по 2012 рік.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 60,9 грн. у часткове відшкодування судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 3 506,25 грн. у часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Дата складення повного судового рішення «09» лютого 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Монич О.В.