АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Макс», третя особа: фізична особа - підприємець ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и л а :

у липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Альфа-Макс», в якому просила стягнути з останнього на свою користь 60 000 грн безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначала, що 08.08.2016 року вона перерахувала на рахунок ТОВ «Альфа-Макс» 60 000 грн. Оскільки будь - яких договірних відносин з відповідачем не існувало вона 18.04.2017 року звернулася із вимогою про повернення коштів, проте кошти їй не було повернуто.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях, оскільки відповідачем не надано доказів, що між сторонами склалися господарські відносини на основі договору. Жодних договорів між сторонами не укладено і пропозицій щодо укладення таких договорів не існувало.

у/н справи № 759/10133/17 № а/п 22-ц/796/1836/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Кулаков В.В. зазначив, що судом правильно враховано, що між сторонами існувала домовленість на виговлення виробів та погоджувалося технічне завдання, на якому стоїть підпис позивачки. Представник останньої визнав, що цей підпис належить ОСОБА_1, але послався на те, що кошти ОСОБА_1 вносила як фізична особа, а не як ФОП. ОСОБА_1 звернулася з даним позовом через вісім місяців, коли вже завдання було виконане і вона відмовилася отримувати замовлення та доплачувати грошові кошти.

ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 займається підприємництвом і зареєстрована як фізична особа-підприємець.

08.08.2016 року ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Альфа-Макс» погодили технічне завдання на розробку та виготовлення «Спеціалізованої установки для виробництва сидушок дитячих стільчиків для годування», що є додатком до контракту № 08/08-16 від 08.08.2016 року.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 2 від 08.08.2016 року ОСОБА_1 внесла готівкою в касу ТОВ «Альфа-Макс» 60 000 грн. Підставою для прийняття коштів у квитанції зазначено «Основний договір».

З електронної переписки вбачається, що сторони обговорювали, узгоджували певні етапи розробки установки та надалі відповідач повідомив позивачку про виготовлення установки, необхідність її прийняття і остаточного розрахунку за договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні кошти перераховані позивачем не є безпідставно набутим майном, оскільки вони перераховувалися відповідачу за виготовлення обладнання відповідно до домовленості сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Набуття однією із сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Разом з тим, договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За матеріалами справи встановлено, що спірні грошові кошти перераховані ОСОБА_1 на виконання домовленості з відповідачем про виготовлення обладнання, тобто з метоюзабезпечення породженняміж ФОП ОСОБА_1 та відповідачем у майбутньомупевних цивільнихправ таобов'язків.

За матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_1 як фізична особа перераховувала спірні кошти відповідачу без будь - яких домовленостей щодо їх цільового призначення. Не зазначення у платіжному документі слів «ФОП» не змінює суті правовідносин, які виникли між сторонами. Позивачка не надала будь - яких пояснень з приводу того, з яких підстав вона як фізична особа перерахувала 60 тис. грн на рахунок відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сама по собі відсутність письмової форми договору між сторонами не свідчить про безпідставність отримання відповідачем грошових коштів.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що грошові кошти не можна визнати як безпідставно набуте майно, а питання виконання чи невиконання домовленості між сторонами не входить до предмету розгляду даної справи.

У даному спорі позивач мала довести, що нею як фізичною особою було перераховано спірні грошові кошти відповідачу (помилково чи з інших причин, але не в породження виникнення правовідносин на підставі домовленості), проте такі факти позивачкою не доведені належними та допустимими доказами.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 13.02.2018 року.

Головуючий

Судді