Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 465/2187/15-ц

провадження № 61-4598 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сліпенький Любомир Романович, відділ реєстраційної та екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Кабаля І. І., Копняк С. М., Монастирецького Д. І., від 20 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сліпенький Л. Р., відділ реєстраційної та екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про скасування реєстрації права власності на автомобіль, визнання права власності та витребування із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належав автомобіль «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований нею 19 листопада 2013 року у відділі реєстраційної та екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області. Виявивши бажання продати вказаний автомобіль, з метою підшукування покупця вона надала 23 квітня 2014 року відповідну нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_2, у приміщенні нотаріуса передала технічний паспорт та ключі від автомобіля чоловікові ОСОБА_2 - ОСОБА_5

З урахуванням того факту, що автомобіль впродовж тривалого часу не продавався за ціною, визначеною нею, а також у зв'язку зі зміною особистих обставин у її житті, вона вирішила автомобіль не продавати та просила про його повернення. Однак ні автомобіль, ні кошти за нього повернуті не були, у зв'язку з чим вона звернулась до нотаріуса, який видав довіреність, про її скасування в порядку статті 249 ЦК України і 11 грудня 2014 року довіреність була скасована.

На її неодноразові вимоги повернути автомобіль ОСОБА_2 не реагувала, автомобіль не повертала. У подальшому стало відомо, що належний їй автомобіль без її згоди знятий з реєстрації на підставі довіреності від 23 квітня 2014 року, яка на той момент вже була скасована.

16 грудня 2014 року на підставі довідки-рахунку від 13 грудня 2014 року, автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3 Отже, як на момент видачі довідки-рахунку, так і на момент реєстрації автомобіля за іншою особою доручення, на підставі якого вчинялись ці дії, було скасовано, тому ОСОБА_1 вважала, що її право власності порушено.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд скасувати реєстрацію права власності на автомобіль «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, за ОСОБА_3, визнати за нею право власності на вказаний автомобіль та зобов'язати відділ реєстраційної та екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зареєструвати це право, зобов'язати ОСОБА_3 повернути їй автомобіль «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, на даний час номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова у складі судді Мартишин М. О. від 22 жовтня 2015 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано реєстрацію права власності на автомобіль «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 за ОСОБА_3

Визнано право власності на автомобіль «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 за ОСОБА_1 та зобов'язано відділ реєстраційної та екзаменаційної роботи Державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зареєструвати це право за нею.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 автомобіль «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3, на даний час номерний знак НОМЕР_2.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що як на момент видачі довідки-рахунку, так і на момент реєстрації автомобіля за іншою особою, довіреність, на підставі якої вчинялись ці дії, була скасована, про що приватним нотаріусом було відомо ОСОБА_2 З вини ОСОБА_2 належний ОСОБА_1 автомобіль вибув у неї з власності поза її волею (стаття 388 ЦК України).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2015 рокускасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що належний позивачу автомобіль вибув з її володіння не поза її волею, оскільки довіреністю вона особисто уповноважила ОСОБА_2 діяти в її інтересах та розпоряджатися вказаним майном.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися.

Крім того, з позовом про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України звертається лише власник майна, який набув право власності на законних підставах, а тому повторне визнання за ним права власності законом не передбачено.

У серпні 2016 року ОСОБА_1подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вимог статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, не дослідив подані нею докази на підтвердження того, що довіреність від 23 квітня 2014 року була скасована 11 грудня 2014 року, про що ОСОБА_2 була повідомлена 13 грудня 2014 року, проте ігноруючи волю власника та норми законодавства 16 грудня 2014 року відчужила транспортний засіб своїй рідній сестрі - ОСОБА_3, не надав їм належної правової оцінки.

При цьому судом не взято до уваги, що підставою позову є не оскарження самого правочину з підстав порушення проведення процедури реєстрації чи укладення договору купівлі-продажу, а саме припинення представництва за довіреністю.

Також апеляційний суд не звернув уваги на відсутність у ОСОБА_3 наміру купувати спірний автомобіль, оскільки після реєстрації за нею автомобіля, вона у той самий день передала його на підставі доручень ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є чоловіком та сином ОСОБА_2

Крім того, апеляційний суд безпідставно констатує, що нею невірно обрано спосіб захисту, допускаючись при цьому взаємовиключних висновків стосовно неможливості захисту її порушеного права ні в порядку статті 387 ЦК України, ні в порядку статті 388 ЦК України.

17 січня 2017 року ОСОБА_7подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що рішення апеляційного суду є законними і обґрунтованими, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, спірний автомобіль вибув з володіння власника за його волею, тому не може бути витребуваний від добросовісного набувача, а договір купівлі-продажу від 13 грудня 2014 року є дійсним і в судовому порядку не оспорювався.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК Укаїни якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом установлено, що довіреністю від 23 квітня 2014 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 управляти та розпоряджатись транспортним засобом «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Дана довіреність видана з правом продажу транспортного засобу у встановленому законом порядку, обміну, страхування, здачі в оренду, передачі в позичку. Довіреність видана строком на один рік та дійсна до 23 квітня 2015 року, однак 11 грудня 2014 року була скасована.

13 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Шкода Октавіа», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

16 грудня 2014 року на підставі довідки-рахунка від 13 грудня 2014 року, виданої Львівською філією товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Сіті Медіа Захід» зазначений автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_3

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що належний їй на праві власності автомобіль був відчужений усупереч її волі та зазначала, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є нікчемним, оскільки довіреність на продаж належного їй автомобіля була скасована 11 грудня 2014 року.

Відповідно до частин першої та третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).

Пунктом 2 частини першої статті 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

Згідно з частинами другою та третьою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Судом установлено, що ОСОБА_2 була проінформована про скасування довіреності відповідною заявою, скерованою нотаріусом на її адресу поштою рекомендованим листом, який ОСОБА_2 отримала 13 грудня 2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з її підписом про отримання (а.с. 10 т. 1).

Таким чином, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Посилання апеляційного суду на презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), яка неспростована і на те, що позивачка невірно обрала спосіб судового захисту, а саме замість позову про реституцію пред'явлено позов про віндикацію, є безпідставними, оскільки позивачем спосіб судового захисту обрано правильно.

Так, судом достовірно установлено, що на час відчуження автомобіля довіреність від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 була в установленому ззаконом порядку скасована (стаття 249 ЦК України), про що представник, ОСОБА_2, була належним чином повідомлена (статті 248, 249 ЦК України).

Отже, при відчуженні автомобіля ОСОБА_2 діяла не від імені ОСОБА_1, тому остання не могла бути стороною правочину і не могла пред'явити позов про недійсність правочину.

Оскільки автомобіль вибув з володіння власника, ОСОБА_1, не з її волі, то майно має бути повернуто власнику незалежно від того, що останній набувач майна є добросовісним (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Саме до таких правильних висновків і дійшов районний суд.

Таким чином, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2016 рокускасувати, рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В.Черняк