АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Кулікової С.В.

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року про закриття провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві про встановлення факту, що має юридичне значення,

Справа № 757/38526/17-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/1009/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кулікова С.В.
встановила:

у липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт, що вона по лінії матері ОСОБА_4 за етнічним походженням є німкенею та зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 № 585 від 11 квітня 1948 року та змінити національність матері з «українка» на «німкеня».

Заява обґрунтована тим, що її баба по материнській лінії ОСОБА_6 була за національністю німкенею, прізвище її матері змінилось з ОСОБА_4 на ОСОБА_4. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заявник стверджувала, що її баба була німкенею, проте її мати записана як українка, тому встановлення факту того, що її мати була німкенею необхідно їй для відновлення етнічного походження її роду.

Ухвалою від 16 листопада 2017 року провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення закрито.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду справи по суті.

Заявник посилається наневідповідність ухвали суду нормам процесуального права, оскільки встановлення факту про те, що її мати була німкеню необхідно для відновлення етнічного походження її роду і поза судовим порядком вирішити це питання неможливо.

Крім того, заявник вказує, що встановлення цього факту має для неї юридичне значення, і від нього залежить виникнення її особистих немайнових та інших прав, що сприятиме реалізації її права на вільний вибір своєї національності та її відновлення, оскільки іншої можливості встановити цей факт вона не має, а спір про право у даному випадку відсутній.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 2 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві (а.с. 73) в судове засідання представника не направив, клопотання про перенесення судового розгляду не подав, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у відсутність заінтересованої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Закриваючі провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що заява про встановлення факту належності до національності не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, є підставою для закриття провадження у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 234 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у частині першій статті 256 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи, перелік справ, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно із пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила), відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року №24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

В даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Проте, відповідно до статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 Цивільного кодексу України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно з пунктом 2.13.2 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження на підставі частини другої статті 122 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній, як в даному випадку.

Проте, суд першої інстанції при постановленні ухвали послався тільки на узагальнення Верховного суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 1 січня 2012 року та не звернув уваги, що Постановою пленуму Вищого адміністративного суду України № 12 від 29 вересня 2016 року «Про узагальнення практики вирішення адміністративними судами спорів, які виникають у зв'язку з відмовою органу державної реєстрації актів цивільного стану» також роз'яснено проблемні питання, пов'язані із встановленням (зміною) національності особи актовими записами цивільного стану.

Однак, вказане порушення не призвело до постановлення незаконної ухвали, а відтак відповідно до ст. 379 ЦПК України, не є підстави для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що відновлення етнічного походження її роду, що сприятиме реалізації її права на вільний вибір своєї національності та її відновлення і іншої можливості встановити цей факт вона не має, колегія суддів не вважає обґрунтованими, оскільки заявник не позбавлена можливості захистити своє право в порядку, визначеному вищенаведеними положеннями Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правил.

Колегія суддів вважає, що суддею при постановленні ухвали про закриття провадження у даній справі не були допущені порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, а відтак підстав для скасування ухвали судді та задоволення апеляційної скарги немає.

керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 13 лютого 2018 рік.

Головуючий:

Судді: