Справа № 453/451/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/3905/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Копняк С.М., Крайник Н.П.

секретаря Брикайло М.В.

з участю апелянта ОСОБА_2, представника апелянта ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Плав»янської сільської ради Сколівського району Львівської області про визнання прав власності на об'єкт нерухомого майна у порядку спадкування за законом,-

встановила:

Позивач ОСОБА_5 в березні 2015 року звернувся в суд із позовною заявою до Плав»янської сільської ради Сколівського району Львівської області, просив визнати за ним право власності на магазин (позначений у технічному паспорті літерою А-1) загальною площею 63, 1 кв. м. (з яких основна площа - 48, 2 кв. м. та допоміжна площа - 14, 9 кв. м.), який розташований у АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 Вимоги обгрунтовував тим, що право на спірний магазин належало його покійному батьку ОСОБА_7., котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а згодом матері ОСОБА_6, котра, успадкувавши в установленому порядку всі права та обов'язки після смерті свого чоловіка та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 Заповіту ОСОБА_6 щодо розпорядження своїм правом на зазначене нерухоме майно не складала. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 за законом є він, як її син. Інших спадкоємців, які б претендували на частку у спадкових правах та обов'язках після смерті ОСОБА_6, немає. Таким чином, на даний час він є єдиним спадкоємцем прав та обов'язків, що залишилися після смерті ОСОБА_6 Спадщину прийняв, оскільки як на день смерті як батька, так і матері, фактично проживав з ними в одному будинку у с. Тухолька Сколівського району Львівської області і здійснював за ними догляд. Незважаючи на це, оформити право на спірне нерухоме майно він не може у зв'язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на приміщення магазину, так як покійна ОСОБА_6 за життя не встигла його виготовити, про що відповідно, отримав відмову у нотаріуса. З огляду на вказане, змушений звертатися в суд із даним позовом за захистом своїх спадкових прав.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на магазин (позначений у технічному паспорті літерою А-1) загальною площею 63, 1 кв. м., з якої основна - 48, 2 кв. м. та допоміжна - 14. 9 кв. м., розташований у АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка не була стороною у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням порушені її права.

В апеляційній скарзі зазначає, що про існування оскаржуваного рішення дізналась в Плав»янській сільській раді, куди позивач звернувся із заявою про виділення йому земельної ділянки під існуючий магазин, що є предметом спору у даній справі.

Стверджує, що суд визнав право власності за позивачем ОСОБА_5 на спірний магазин в порядку спадкування після смерті його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 при цьому зазначено, що першим власником магазину був його батько ОСОБА_7, що не відповідає дійсності.

Звертає увагу, що магазин знаходився на колишній земельній ділянці її батьків і ніколи не був власністю батьків позивача, які постійно проживали в АДРЕСА_2 та лише там мали майно, яке міг спадкувати позивач.

Вважає, що суд безпідставно послався на письмові пояснення свідка, оскільки останній не був в судовому засіданні та не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів та є зацікавленою особою, оскільки є чоловіком рідної сестри цивільної дружини позивача.

Зазначає, що в межах розгляду справи про поділ спільного майна подружжя було встановлено, що спірний магазин був побудований за час подружнього життя, позивач, а не його батько, купляв фундамент згорілого приміщення, на місці якого побудували магазин, в тому числі за кошти сина ОСОБА_8, який працював за кордоном та допомагав коштами на будівництво, однак у його поділі було відмовлено з підстав самочинності такого будівництва.

Крім цього, на спірний магазин був накладений арешт під час розгляду справи про поділ майна подружжя, який позивач не оскаржував та лише після визнання права власності на такий, звернувся в суд із заявою про зняття арешту, вказавши, що він одноосібний власник.

Також зазначає, що позивач не довів те, що його батько, а після його смерті мати, були власниками спірного магазину, тому суд безпідставно визнав цю обставину, не маючи жодних на це доказів.

Вважає, що суд необґрунтовано послався на технічний паспорт від 23.03.2015 року на магазин, який надав позивач де відсутня відмітка про самочинність такого, оскільки такий не є правовстановлюючим документом та згідно технічного паспорта від 21.01.2010 р., замовниками якого були колишнє подружжя ОСОБА_10, є відмітка про самочинність будови.

Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_5 подав суду заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому покликається на всебічність та повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу визнала, надаючи пояснення повідомила, що спірний магазин є самочинним будівництвом, відтак рішення суду першої інстанції про визнання права власності на цей магазин за позивачем в порядку спадкування після смерті мами не відповідає вимогам закону.

Позивач ОСОБА_5 та його представник будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи,про що свідчать телефонограма та рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 148,149), в судове засідання апеляційної інстанції 06 лютого 2018 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, а також представника відповідача на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з таких підстав.

Згідно із пунктом 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи,

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що позивач у встановлений законодавством строк та порядок прийняв спадщину, оскільки на день смерті матері, як і на день смерті батька ОСОБА_7, фактично проживав з ними в одному житловому будинку - у АДРЕСА_2 і здійснював за ними догляд. Звернувшись у визначеному порядку до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6, у тому числі і на спірне нерухоме майно, отримав лист-відмову державного нотаріуса Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк В.І. від 23.03.2015 року за вих. №170/01-16 у зв'язку із відсутністю всіх необхідних документів та отримав рекомендацію звертатися до суду.

Суд врахував, що незаконність набуття за життя ОСОБА_7 права власності на приміщення магазину АДРЕСА_1 не встановлена судом і такий факт не оспорюється, тому вважав, що таке право набуте ОСОБА_7 правомірно, в подальшому таке право перейшло до його сьогодні покійної дружини (матері позивача) ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом, яка одна прийняла спадщину, однак не оформила і не провела реєстрації права власності.

Врахувавши визнання належним чином уповноваженим представником відповідача позовних вимог, яке на думку суду не суперечило вимогам закону та не порушувало права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити, оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_6, відтак визнав за ним право власності на приміщення спірного магазину.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання права власності в порядку, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що батьками позивача є ОСОБА_7 та ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_1, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сколівського районного управління юстиції у Львівській області 24.03.2015 року,. (а. с. 7).

Батько позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Тухолька Сколівського району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сколівського районного управління юстиції у Львівській області 06.02.2015 року (а. с. 8).

Матір позивача ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Тухолька Сколівського району Львівської області, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області 17.07.2008 року (а. с. 9).

На випадок смерті матір позивача ОСОБА_6 розпорядження своїм майном не зробила, заповіту не складала, тому спадкування після смерті ОСОБА_6 здійснюється за законом.

Після смерті матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на належне батькам позивача майно.

Позивач ОСОБА_5 у встановлений законодавством строк та порядок прийняв спадщину, оскільки на день смерті батьків фактично проживав з ними в одному житловому будинку - у АДРЕСА_2 і здійснював за ними догляд, що підтверджується довідкою, виданою Тухольківською сільською радою Сколівського району Львівської області 18.03.2015 року вих. № 02-28/194 (а. с. 10).

23.03.2015 року позивач ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6, у тому числі і на спірне нерухоме майно, однак отримав лист відмову державного нотаріуса Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк В.І. від 23.03.2015 року вих. № 170/01-16 у зв'язку із відсутністю всіх необхідних документів. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 14)

Звертаючись в суд з позовними вимогами позивач ОСОБА_5 покликався на те, що його батьку належало право на магазин загальною площею 63,1 кв. м. (з яких основна площа - 48, 2 кв. м. та допоміжна площа - 14, 9 кв. м.), який розташований у АДРЕСА_1, який побудований у 2005 році позивачем та його батьком ОСОБА_7 на фундаменті магазину, що згорів і був переданий його батькові ОСОБА_7

Після смерті ОСОБА_7 належні йому права на збудований магазин перейшли до його дружини ОСОБА_6, яка у встановленому порядку прийняла спадщину, однак не оформила і не провела реєстрації права власності. Магазин збудований на фундаменті раніше діючого магазину Сколівського споживчого товариства, що згорів, який розташований на земельній ділянці площею 0,03 га., яка раніше виділялася для цієї мети, однак у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спірний об'єкт нерухомого майна, на даний час перебуває у комунальній власності сільської ради, що підтверджується довідкою Плав'янської сільської ради Сколівського району Львівської області вих. № 673 від 18.07.2014 року (а. с. 11).

Оскільки незаконність набуття за життя ОСОБА_7 права власності на приміщення магазину АДРЕСА_1 не встановлена і такий факт не оспорюється, просив визнати за ним набуте ОСОБА_7 правомірно майно в порядку спадкування.

Разом з тим, згідно із витратною накладною Сколівського СТ від 08.10.2004 року саме позивач ОСОБА_5, а не його батько ОСОБА_7, придбав залишки фундаменту магазину «Продукти» в с. Плав»я, вартість якого складала 100 грн. (а.с. 13).

З наданого позивачем технічного паспорту на нежитлову будівлю - магазин АДРЕСА_1, виготовленому ФОП ОСОБА_10 23.03.2015 року, такий об'єкт (позначений у вказаному технічному паспорті літерою А-1), дійсно збудований у 2005 році, його загальна площа становить 63,1 кв. м., з яких основна - 48,2 кв.м., допоміжна - 14,9 кв.м. Відмітка про самочинне будівництво на технічному паспорті відсутня (а.с. 15-19).

В свою чергу, апелянт ОСОБА_2 надала суду копію технічного паспорта на приміщення магазину АДРЕСА_1 від 21.01.2010 р., виготовлений Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, замовниками за яким були колишнє подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Згідно даного технічного паспорту площа магазину складає 48,2 кв.м., допоміжна 14,3 кв.м., загальна 62,5 кв.м., магазин збудований у 2006 році, відбудовча вартість 132779 грн.

На технічному паспорті проставлена відмітка про те, що магазин є самочинною будовою (а.с. 49-53).

При цьому, як встановлено судом, позивач ОСОБА_5 та апелянт ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 11.12.2007 року (а.с. 42).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

Разом з тим, як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, затвердженого постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 року (в редакції від 14.10.2014 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Судом встановлено, що як за життя батьки позивача, так і сам позивач, не зверталися до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного об'єкта після реконструкції до експлуатації, а також не оскаржували у порядку адміністративного судочинства дії відповідного органу у випадку відмови в прийнятті в експлуатацію такого об»єкта.

В свою чергу, відповідно до роз»яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", де зазначено, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Окрім цього, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу, що в провадженні Сколівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 2-10/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ майна.

Рішенням по справі від 27.08.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 та вимоги по зустрічному позові ОСОБА_5 задоволено частково, проведено поділ майна подружжя (а.с. 43-46).

Серед іншого, предметом позовних вимог позову ОСОБА_2 був магазин в АДРЕСА_1. За наслідками розгляду суд першої інстанції відмовив у задоволенні такої вимоги, покликаючись на те, що цей магазин збудований самочинно, у сторін були відсутні документи про право власності на такий об»єкт, відтак це майно не підлягає поділу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.12.2010 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 27.08.2010 року залишено без змін.

Разом з цим, ОСОБА_2, як колишня із подружжя судом до участі у даній справі залучена не була, однак рішення суду за наслідками розгляду позову ОСОБА_5 зачіпаються інтереси апелянта ОСОБА_2, що свідчить про порушення судом норм процесуального права та не може залишитись поза увагою апеляційного суду.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене за неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2015 рокускасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до Плав»янської сільської ради Сколівського району Львівської області про визнання прав власності на магазин (позначений у технічному паспорті літерою А-1) загальною площею 63, 1 кв. м. (з яких основна площа - 48, 2 кв. м. та допоміжна площа - 14, 9 кв. м.), який розташований у АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений за розгляд апеляційної скарги в сумі 2693 (дві тисячі шістсот дев»яности три) грн. 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Копняк

Н.П. Крайник