Провадження №22-ц/772/268/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач :Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 рокуСправа № 127/22380/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2017 року в складі судді Воробйова В.В., -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 02.04.2012 року між сторонами було укладено договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з умовами договору, відповідачу було надано кредит в розмірі 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 31.08.2017 року становить 29351,21 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 1830,30 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 22547,04 грн., заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом - 3100,00, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1373,87 грн.

В порушення Умов і правил надання банківських послуг відповідач свої зобов'язання за договором не виконав.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 509, 525-527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірів 29351,21 грн. за кредитним договором №б/н від 02.04.2012 року, яка складається з наступного: 1830,30 грн. заборгованість за кредитом; 22547,04 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3100,00 заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом; 500,00 штраф (фіксована частина); 1373,87 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 25577,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1394,24 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також суд виходив з того, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по штрафах слід відмовити, оскільки одночасне стягнення штрафу та пені як видів неустойки і можливості їх одночасного застосування за порушення цивільно - правового зобов'язанняє порушенням ст. 61 Конституції України та є подвійною цивільно-правовою відповідальності за одне і те саме порушення. Крім цього, відповідно до положень ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання і не може визначатися в твердому (фіксованому) розмірі, натомість позивач просить стягнути з відповідача штраф, який складається з фіксованої частини в розмірі 500,00 грн., що суперечить положенню ч.2 ст. 549 ЦК України.

Суд також виходив з того, що заборгованість по пені нарахована за період з грудня 2013 року по серпень 2017 року, а тому, оскільки відповідач заявляє про пропуск строку позовної давності, відтак в силу ст. 258 ЦК України пеня підлягає стягненню за останній рік перед подання позову в сумі 1200,00 грн.

При цьому, суд зазначив, що згідно виписки за кредитним договором ОСОБА_2 неодноразово здійснював погашення заборгованості за кредитом, останнє з яких було внесено 27.02.2015 року, в той же час позивач звернувся у суд з позовом до відповідача 12.10.2017 року, тобто в межах загального строку позовної давності.

ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Подана апеляційна скарга мотивована тим, що позов подано особою без належних повноважень. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд з даним позовом з пропуском загального строку позовної давності. Не додано до позову позивачем Памятки клієнта та Тарифів.

Відзив на апеляційну скаргу до суду позивач не подавав.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення суду), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення суду), передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції установлено і не заперечується сторонами, що 02.04.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з умовами договору, відповідачу було надано кредит в розмірі 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 31.08.2017 року становить 29351,21 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 1830,30 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 22547,04 грн., заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом - 3100,00, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1373,87 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог апеляційним судом не перевіряється, оскільки рішення суду в цій частині відповідачем не оспорюється.

Перевіряючи рішення суду в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідача по тілу кредиту в розмірі 1830,30 грн.

В той же час, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача процентів на користь позивача в розмірі 22547,04 грн., апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки позивачем незаконно було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 28.05.2012 року відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає ст.1056-1 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами за період по 31.01.2016 року виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 % річних.

У висловленій правовій позиції, викладеній у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, Верховний Суд України зазначає, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» строк дії картки № 326887 закінчився 31.01.2016 року (а.с. 79), а доказів того, що відповідачу видавалася нова картка позивачем суду не надано. Відтак, апеляційний суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь банку за період з 01.02.2016 року по 31.08.2017 року заборгованість по процентам згідно облікової ставки Національного банку України, адже позивачем не надано суду доказів про існування між сторонами домовленості про встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення.

Верховний Суд України, у правовій позиції (постанова від 07.09.2016 року у справі № 6-1412цс16), прийшов до висновку, що у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Колегія суддів зазначає, що розмір заборгованості по процентам станом на 31.08.2014 року становить 1150,97 грн. (а.с. 5).

Розрахунок заборгованості по процентам за період з 01.09.2014 року по 31.01.2016 року згідно процентної ставки 30,00 % річних становить 790,08 грн.

(Розрахунок за період з 01.09.2014 року по 31.01.2016 року до стягнення підлягають проценти в сумі 790,08 грн. (1830,30 грн. (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 30,00 % (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 518 (дні прострочення з 01.09.2014 року по 31.01.2016 року) = 790,08 грн.).

Розрахунок розміру заборгованості по процентам за період з 01.02.2016 року по 31.08.2017 року (дата станом на яку позивач просить стягнути заборгованість) становить 459,65 грн.

(Розрахунок : 1830,30 х 22 % (період з 01.02.2016 по 21.04.2016 року = 81 день) = 402,67 : 360 (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 81 день = 90,60 грн.; 1830,30 х 19 % (період з 22.04.2016 по 26.05.2016 року = 35 день) = 347,76 : 360 х 35 день = 33,81 грн.; 1830,30 х 18 % (період з 27.05.2016 по 23.06.2016 року = 28 дні) = 329,45 : 360 х 28 = 25,62 грн.; 1830,30 х 16,5 % (період з 24.06.2016 по 28.07.2016 року = 35 дні) = 302 : 360 х 35 = 29,36 грн.; 1830,30 х 15,5 % (період з 29.07.2016 по 15.09.2016 року = 49 дні) = 283,70 : 360 х 49 = 38,61 грн.; 1830,30 х 15 % (період з 16.09.2016 по 27.10.2016 року = 42 дні) = 274,54 : 360 х 42 = 32,03 грн.; 1830,30 х 14 % (період з 28.10.2016 по 31.12.2016 року = 65 днів) = 256,24 : 360 х 65 = 46,26 грн.; 1830,30 х 14 % (період з 01.01.2017 по 13.04.2017 року = 103 днів) = 256,24 : 360 х 103 = 73,31 грн.; 1830,30 х 13 % (період з 14.04.2017 по 25.05.2017 року = 42 днів) = 237,94 : 360 х 42 = 27,76 грн.; 1830,30 х 12,5 % (період з 26.05.2017 по 31.08.2017 року = 98 днів) = 228,79 : 360 х 98 = 62,29 грн..

Таким чином, розмір заборгованості по процентам становить 2400,70 грн. (заборгованість по процентам за період по 31.08.2014 року - 1150,97 грн.. грн.; за період з 01.09.2014 року по 31.01.2016 року - 790,08 грн.; за період з 01.02.2016 року по 31.08.2017 року - 459,65 грн)

В іншій частині позовні вимоги про стягнення процентів судова колегія вважає безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів про існування між сторонами домовленості про встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, а тому такі проценти слід обраховувати виходячи із облікової ставки НБУ.

Необґрунтованими колегія суддів вважає також висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені в розмірі 1200 грн. за останні дванадцять місяців до звернення позивача у суд з позовом з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобов'язань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 02.04.2012 року станом на 31.08.2017 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (100 грн.), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Як вбачається з умов, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобов'язання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише пред'явлено до стягнення тверду частину 100 гривень щомісячно.

Колегія суддів вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

З огляду на наведене, оскільки ухвалюючи рішення та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 25577,04 грн., суд першої інстанції не зазначив складові заборгованості, чим допустив, окрім іншого, порушення також норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового рішення в цій частині.

Крім того, судом першої інстанції помилково стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1394,24 грн., оскільки ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», чим допущено порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню також в частині розподілу судових витрат.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат з ухваленням нового про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.04.2012 року станом на 31.08.2017 року в розмірі 4231 грн., з них : 1830,30 грн. - заборгованість за кредитом; 2400,70 грн. - заборгованість по процентам.

Що стосується позовної вимог про стягнення пені в розмірі 1200 грн. за останні дванадцять місяців, то правових підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Беручи до уваги положення ч. 13 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що судовий збір в розмірі 230,56 грн. (1600 х 14,41 % (задоволена частина позовних вимог) = 230,56 грн.) слід компенсувати на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно до задоволеної частини позовних вимог за рахунок держави, а також слід стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1506,38 грн. (1760 х 85,59 % (задоволена частина апеляційної скарги) = 1506,38 грн.), оскільки ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору (а.с. 82).

Аргументи апеляційної скарги про те, шо позов подано особою без повноважень апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки у справі міститься довіреність представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 в тому числі подавати, підписувати, пред'являти позови представляючи інтереси ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 33).

Наведені в апеляційній скарзі аргументи щодо пропуску позивачем загального строку позовної давності при зверненні у суд із позовом апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки зі справи слідує, що строк дії картки № 326887 закінчився 31.01.2016 року (а.с. 79), а з позовом у суд позивач звернувся 19.10.2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Керуючись п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 141, 258 ч.4, 259 ч.1, 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2017 року в частині стягнутих сум та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.04.2012 року станом на 31.08.2017 року в розмірі 4231 грн., з них : 1830,30 грн. - заборгованість за кредитом; 2400,70 грн. - заборгованість по процентам.

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення процентів та пені в розмірі 1200 гривень відмовити.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2017 року залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 230 гривень 56 копійок за подання позову.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1506 гривень 38 копійок за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О.С. Панасюк

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев