Провадження №22-ц/772/221/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач :Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 рокуСправа № 127/20433/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого: Голоти Л.О.,

суддів: Кучевського П.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольська В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та приведення її у первинний стан, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2017 року, ухваленого суддею першої інстанції Король О.П. у м. Вінниці, дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 у якому просила привести її земельну ділянку до первинного стану, шляхом знесення залізобетонної огорожі за рахунок ОСОБА_3 та звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її новий сусід ОСОБА_3, не зважаючи на її заперечення та існування рішення суду від 20.09.2011 року, яким попереднього суміжного землевласника ОСОБА_5 (у якого і була придбана ОСОБА_3 земельна ділянка) було зобов'язано привести земельну ділянку НОМЕР_1 до первинного стану шляхом знесення металевої огорожі та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки НОМЕР_1, самоуправно 05.09.2016 року розпиляв і переніс металеву огорожу та розбив бетонний підмурок паркану належні позивачці, розташовані по межі земельних ділянок, чим порушив право власності позивачки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2017 року позов задоволено.

Приведено земельну ділянку НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить ОСОБА_2, до первинного стану шляхом знесення залізобетонної огорожі за рахунок ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2, 21032) та звільнено самовільно зайняту ним земельну ділянку НОМЕР_1, розташовану за адресою : АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 1378 грн.

ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Подана апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, суд першої інстанції не послався на жоден доказ згідно якого він встановив де саме була розміщена металева огорожа, яку зніс відповідач. Крім того, нова огорожа, яку встановив відповідач знаходиться саме на межі між земельними ділянками позивача і відповідача. Жоден документ у справі не містить визначення місця розташування огорожі відносно земельної ділянки позивача чи відповідача. Відповідного клопотання про призначення у справі експертизи позивачкою заявлено не було.

Зазначає також, що всі судові рішення, на які послався суд приймалися без участі відповідача і факти встановлені в них не відповідають вимогам ч.3 ст. 61 ЦПК України, а тому підлягають доказуванню в загальному порядку.

Відзив на апеляційну скаргу до суду позивачкою не подано.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача просила рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення суду), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення суду), передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують правильні висновки суду з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були порушені права позивачки, які попередньо вже були захищені та відновлені рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.09.2011 року.

У судовому засіданні представник позивача пояснила, що звертаючись до суду не мала на меті встановити межі земельних ділянок чи встановити порядок користування земельною ділянкою, а отже проведення експертизи не є необхідним. Звертаючись до суду вона мала на меті відновити своє порушене право власності, яке вже було захищене та відновлене судом у 2011 році та не допустити щоб кожного разу нові суміжні співвласники допускали самоуправні дії щодо її майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги з наступних підстав.

У справі встановлені наступні обставини.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 03.02.2006 року ОСОБА_2 належить земельна ділянка НОМЕР_1 площею 0,0532 га для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 У державному акті від 03.02.2006 року зазначений план земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2. / а.с.7 т.1/

У рішенні Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.09.2011 року , яке набуло законної сили 20.01.2012 року, встановлено, що серед документів, які були необхідні для приватизації земельної ділянки ОСОБА_2, містився протокол про погодження меж в натурі земельної ділянки, яка знаходиться на території дачного масиву «Ромашка», ділянка 46 із зазначенням того, що межі земельної ділянки закріплені межовими знаками в кількості 4-х штук і проходять по краю металевої сітки. / а.с.4 т.1/

При розгляді справи № 2-1061/11 Ленінським районним судом м. Вінниці було встановлено, що 09.11.2010 року суміжні співвласники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розпиляли та знесли 25 метрів металевої огорожі, яка належала позивачці ОСОБА_2, чим порушили законні права позивачки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.09.2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та зобов'язано привести земельну ділянку НОМЕР_1 до первинного стану шляхом знесення металевої огорожі за рахунок ОСОБА_5 та звільнити самовільно зайняту ними земельну ділянку НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1./ а.с.3-5 т.1/

Відповідно до постанови старшого державного виконавця від 24.06.2014 року виконавче провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці було закінчено з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. / а.с.210/

13.10.2010 року між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_4, площею 0,0400 га у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. / а.с.50-51 т.1/

06.11.2012 року між ОСОБА_8 (Продавець) та ОСОБА_3 ( Покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0400 га в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 / а.с. 49 т.1/

05.09.2016 року ОСОБА_3 самовільно демонтував паркан, належний ОСОБА_2, мотивуючи тим, що її паркан, на його думку, входить до належної йому земельної ділянки. Дана обставина знайшла своє відображення в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.09.2016 року та була визнана в судовому засіданні сторонами. / а.с. 7/

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка просила захистити її порушене право, яке проявляється у протиправному обмеженні відповідачем її права власності на земельну ділянку та металеву огорожу.

Протиправність обмеження цивільного права ОСОБА_2 полягає не в обмежені її користування та володіння земельною ділянкою площею 0, 0532 га, як помилково вважає відповідач, а в протиправному перевищенні ОСОБА_3 меж самозахисту.

Так, згідно ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Самозахист допускається за таких умов: має місце порушення цивільного права або небезпека його порушення; існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом.

Факти перевищення меж самозахисту встановлюються судом.

Факт доведення доцільності обраного способу самозахисту покладається на відповідача.

Згідно ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та дотримуватись правил добросусідства та обмежень.

Руйнуючи та переносячи металеву огорожу, ОСОБА_3 вважав, що у такий спосіб відновлює своє порушене право власності земельних ділянок та встановлює межі відповідно до технічної документації, тим самим вийшов за межі дозволеного.

Саме ці дії відповідача позивачка вважала протиправними та такими, що обмежують її цивільні права, а тому посилання апелянта про неправомірне задоволення вимог позивачки без проведення земельно-технічної експертизи є безпідставним, оскільки спір не стосується меж та площі земельної ділянки.

Позивачка просить захистити її цивільні права у спосіб визначений п.4 ч.2 ст.16 ЦК України - відновити становище, яке існувало до порушення і лише після цього, у законний спосіб можливо вирішити спір щодо меж земельної ділянки.

Колегія суддів відхиляє заперечення апелянта про те, що факт знесення відповідачем металевої огорожі позивачки не був доведений у судовому засіданні, оскільки дану обставину суд встановив на підставі показів допитаних у суді свідків, а також дану обставину визнав і сам представник відповідача у судовому засіданні.

Факт знаходження огорожі на попередніх відновлювальних межах доведено постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, що також спростовує доводи апелянта.

Посилання апелянта на те, що огорожу ним було перенесено на підставі договору № 23/16 від 27.10.2016 року, укладеного між ним та ПП « ВП «Інж-Буд», яке взяло на себе обов'язок винести ділянки в натурі (на місцевості) є безпідставним, з огляду на те, що договір був укладений пізніше ніж зафіксований факт знесення ОСОБА_3 спірної огорожі./т.1 68- 70/

Крім того, статтями 106, 107 ЗК України врегульовано обов'язки власників щодо визначення спільних меж та механізм відновлення меж.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376 зі змінами та доповненнями, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція).

Згідно із вимогами Інструкції визначено, що встановлення межових знаків на земельній ділянці проводиться інженером-геодезистом за участі власника ділянки та власників сусідніх земельних ділянок.

Тобто, діючим законодавством детально регламентований порядок встановлення (відновлення) фактичних меж земельних ділянок.

Разом з тим, жодної із вказаних дій, ОСОБА_3 не вчинив, доказів виконання наведених вище вимог Інструкції та Земельного кодексу України суду не надав, а самовільне знесення паркану позивача та встановлення нової залізобетонної конструкції на власний розсуд порушує право позивача на вільне користування своїм майном.

Відповідно до пп. «а», «б», «в» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, що передбачено ч. 2 ст. 212 ЗК України. Повернення самовільно зайнятих ділянок проводиться за рішенням суду.

Посилання відповідача про надання судом невірної оцінки, як доказу рішенню Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.09.2011 року з тих підстав, що відповідач ОСОБА_3 не приймав участі при розгляді тієї справи, а отже таке посилання не відповідає вимогам ч.3 ст.61 ЦПК України, а тому дані обставини підлягають доказуванню в загальному порядку є безпідставним, оскільки на підставі даного рішення суд встановив обставини щодо попередніх власників спірних земельних ділянок.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини встановлені судовим рішенням стосовно позивачки звільняються від доказування у даній справі.

Крім того, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності та правової певності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитись під сумнів.

Невиконання рішення національного суду Європейським судом з прав людини розцінюється як втручання в право потерпілої особи на мирне володіння своїм майном, як визначено в першому реченні п. 1 ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Бурдов проти Росії). Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнових прав. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт. (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Таким чином, наявність рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.09.2011 року давало ОСОБА_2 «легітимні сподівання» на те, що її порушені майнові права будуть захищені та відновлені судом.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про доведеність позивачкою позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення, тоді як відповідачем всупереч ч.1 ст. 60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) не надано належних доказів на підтвердження заперечень на позовні вимоги позивачки та правомірності дій щодо установлення залізобетонного паркану.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 141, 258 ч.4, 259 ч.1, 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2017 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис П. В. Кучевський

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом.

Головуючий Л. О. Голота