Справа № 369/8644/17 Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/439/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 45 21.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом на право власності на жилий будинок від 04 квітня 2000 року, виданим на підставі рішення виконкому Білогородської сільської ради №6/2 від 15 лютого 2000р.

В даному житловому будинку з 06 вересня 2002 р. зареєстрований відповідач ОСОБА_3, колишній чоловік доньки позивача, шлюб з яким було розірвано 15 листопада 2016 року.

Оскільки, відповідач не проживає в спірному будинку більше одного року, а саме з 17 лютого 2015 року, який він добровільно залишив, без будь-яких поважних причин, ніякого інтересу до житла не проявляє, тому позивач просив ухвалити рішення про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Серед доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, не повно з'ясував обставини справи та не дав належної оцінки доказам позивача, які підтверджували факт не проживання відповідача за спірною адресою понад рік. Вважає, що суд належним чином не перевірив, чи здійснює відповідач свою підприємницьку діяльність по місцю реєстрації, а також не взяв до уваги, що оплату комунальних послуг здійснює позивач та його дочка.

В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, зазначив, що вважає правильними висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався в обґрунтування позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва на право власності на жилий будинок від 04 квітня 2000 року виданого на підставі рішення виконкому Білогородської сільської ради №6/2 від 15 лютого 2000р.

В даному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_3, який є колишнім чоловіком доньки позивача, з 06 вересня 2002 р., що вбачається із записів будинкової книги та довідки форми № 3.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.11.2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач зазначав що відповідач не проживає в жилому будинку АДРЕСА_1 вже більше року, що стверджується актами депутата Білогородської сільської ради Бізінського М.В. від 13.05.2017 року, від 13.06.2017 року, від 13.07.2017 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що надані акти депутата сільської ради, згідно яких відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні майном, не можуть бути належними та допустимими доказами, які підтверджують факт відсутності відповідача за місцем реєстрації понад рік, оскільки спростовуються наданими поясненнями сторін в судовому засіданні та показами свідків.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з донькою позивача ОСОБА_4 та був вселений до будинку АДРЕСА_1 з дозволу власника, отже набув право на користування вказаним будинком.

Також суд першої інстанції виходив з того, що право відповідача на користування житловим будинком передбачено ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Надаючи оцінку доказам, поданим сторонами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що акти депутата сільської ради не можуть бути прийняті судом як належний доказ, підтверджуючий відсутність відповідача за місцем реєстрації понад 1 рік, оскільки спростовуються іншими доказами.

Зокрема, і зі змісту самого акту депутата Білогородської сільської ради Бізінського М.В. від 13.06.2017 року, вбачається, що відповідач не пускав позивача в дім, що також спростовує доводи останнього про не проживання ОСОБА_3 в спірному будинку.

Також, доводи позивача спростовуються даними постанови Києво-Святошиньского районного суду Київської області від 14.07.2017р., якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП. Відповідно до змісту даної постанови, судом встановлено, що у 2015р. ОСОБА_3 розлучився із дружиною, але після розлучення вони залишились проживати у спільному будинку, у зв'язку з чим між ним та колишньою дружиною і тестем ОСОБА_2 виникають сварки, як це і сталось 14.07.2017р. (а.с. 59)

Таким чином, враховуючи в сукупності досліджені у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач був зареєстрований до спірного будинку з дозволу позивача, як член сім'ї його доньки. Після розірвання шлюбу між сторонами почали виникати конфлікті ситуації та сварки щодо користування ОСОБА_3 житловим приміщенням. В добровільному порядку останній місце свого проживання не залишав, а тому доводи позивача про не проживання відповідача за місцем реєстрації понад рік без поважних причин є необґрунтованими і не можуть бути взяті судом до уваги.

Припинення шлюбних відносин відповідача з донькою позивача згідно зі ст. ст. 405 ЦК України не є підставою для позбавлення права користування житлом, а доказів не проживання ОСОБА_3 понад один рік в житловому будинку без поважних причин позивачем не надано та в матеріалах справи не містяться.

Колегія також відхиляє доводи апеляційної скарги, про те що судом першої інстанції не виявлено, чи відповідач дійсно являється приватним підприємцем та чи здійснює підприємницьку діяльність по місцю реєстрації, оскільки такі обставини не мають відношення до предмету спору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: