АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/2633/16-ц Головуючий суддя І інстанції Довготько Т. М.
Провадження № 22-ц/790/424/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист порушених прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вище вказаним позовом в якому після уточнення позовних вимог просив визнати його право, як споживача кредитних послуг, порушеним та визнати недійсним договір споживчого кредиту № 490073792 від 30.05.2008року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 30.05.2008 між ним ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа-Банк» (далі - Банк) був укладений кредитний договір № 490073792 (далі Договір), цільовим призначенням якого є придбання транспортного засобу. Однак при укладенні договору були порушені вимоги закону «Про захист прав споживачів», а також Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007року №168 (далі Правила).

Банк при укладенні цього договору не попередив відповідача - споживача фінансових послуг банку, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором покладені лише на споживача. На порушення обов'язкових до виконання банком Правил про ризики знецінення Національної валюти по відношенню до долара США, і як наслідок, збільшення споживчого кредиту у ціні, він повідомлений відповідачем не був. У порушення Правил, Договір не містить інформацію щодо методики, яка була використана банком для визначення валютного курсу. Графік, що міститься у додатку №1 до Договору містить лише розмір абсолютного значення подорожчання кредиту за весь час користування ним та не містить інформації про розмір сукупної вартості кредиту. Крім того, Банк збільшив процентну ставку в односторонньому порядку, що заборонено.

Під час укладання Договору, наданий позивачу Банком розрахунок розміру щомісячних платежів, реальної процентної ставки, а також абсолютного значення подорожчання кредиту здійснений з порушеннями, спрямованими на отримання Банком прихованого прибутку: позивачу були повідомлені в письмовому вигляді неправдиві відомості абсолютного значення подорожчання кредиту, яке є на 966,34 дол. США нижче справжньої величини цього показника, що було з'ясовано в результаті судової експертизи. Розмір реальної процентної ставки, про який він був повідомлений під час укладання договору, згідно висновку експерта було занижено на 78,6% по відношенню до дійсного розміру реальної процентної ставки.

Таким чином, повідомляючи неправдиві відомості щодо ціни Договору, відповідач незаконно вплинув на волевиявлення позивача на укладення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, тобто ввів його в оману і здійснив дії, що визначають законом як нечесна підприємницька практика.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим внаслідок суттєвого порушення норм матеріального та процесуального права. Вказав, що до спірних правовідносин судом безпідставно не було застосовано норми Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно недійсності договору, укладеного в результаті зловживань Банку. Послався на те, що необґрунтованим є висновок суду про можливість здійснення перерахунку платежів за кредитним договором, замість визнання його недійсним.

Вказане рішення також було оскаржене представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги ОСОБА_4 зазначено, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним. Вказав, що судом були проігноровані аргументи сторони позивача про необхідність застосування ст.ст. 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Послався на те, що в судому засіданні знайшов своє підтвердження факт, що ціна продукту була суттєво занижена Банком.

Також вказав, що поза увагою суду залишились інші обставини, які були наведені позивачем на обґрунтування своїх вимог: не проведення Банком переддоговірної роботи, відсутність даних про попередження споживача про валютні ризики, відсутність методики розрахунку валютного курсу.

Представник Банку у письмових запереченнях проти апеляційних скарг вищевказані доводи відхилив, вважає рішення суду законним і обґрунтованим. При цьому вказав, що висновки судового експерта не можна вважати обґрунтованими, оскільки він не взяв до уваги нову редакцію спірного договору кредиту та додатку № 1 до нього (т. 2 а. с. 76-77, 91).

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2008 між ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») був укладений кредитний договір № 490073792 на суму 21609,30 доларів США із строком погашення кредиту до 30.05.2014 та сплатою відсотків у розмірі 14,49 % річних за користування кредитним коштами. Цільове призначення кредиту -придбання транспортного засобу.

30.05.2008 між ОСОБА_7 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладено договір поруки № 490073792-П, відповідно до якого, поручитель поручається за виконання боржником обов'язків, передбачених ст.2 Договору поруки, що виникли на підставі основного Договору.

Згідно Анкети на отримання кредиту для придбання під заставу автомобіля від 30.05.2008 ОСОБА_3 підтвердив, що ознайомлений з основними умовами споживчого кредитування на придбання/ під заставу автомобіля в ЗАТ «Альфа-Банк», його недоліками та перевагами.

06.11.2009 між сторонами було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору № 490073792 від 30.05.2008, яким змінено дату остаточного повернення кредиту - 30.05.2018.

09.04.2015, 25.05.2015, 08.07.2015 між сторонами були укладені договори про внесення змін і доповнень до Кредитного договору № 490073792 від 30.05.2008.

Як вбачається з висновку судового експерта Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса - ОСОБА_7., за результатами проведення судової економічної експертизи №8755 від 14.12.2016 встановлено, що: відповідно до проведених досліджень, кредитний договір №490073792 від 30.05.2008 (з урахуванням додатку №1 до кредитного договору в редакції від 30.05.2008) не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, як це передбачено ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168, а саме повної вартості послуг страхування за весь строк кредитування.

Встановлення порушень вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при проведеної банком переддоговірної роботи зі споживачем перед укладанням кредитного договору, передбачає оцінку дій посадових осіб банку та не відноситься до компетенції експерта-економіста.

Відповідно до проведених досліджень, розмір щомісячних платежів, визначених банком у додатку №1 до кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 (т.1 а. с. 95, 96), відповідає відсотковій ставці, вказаній в п. 2.2. кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 (т. 1 а. с. 92).

Відповідно до проведених досліджень, розмір щомісячних платежів, визначених банком у «Розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» (додаток №1 до кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 в редакції договору про внесення змін і доповнень №1 від 06.11.2009) (т. 1 а. с. 107-109), не відповідає відсотковій ставці, вказаній в п. 2.2 кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 (т.1 а. с. 92).

Розрахована відповідно до вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168, згідно з умовами кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 на момент його укладання, реальна процентна ставка, що дисконтує усі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, становить 33,35%.

Розраховане відповідно до вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168, згідно з умовами кредитного договору №490073792 від 30.05.2008 на момент його укладання, абсолютне значення подорожчання кредиту, з урахуванням платежів, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту (як на користь Банку, так і на користь третіх осіб) становить 22085,88 дол. США (т. 1 а. с. 184-196).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що волевиявлення позивача не відповідало його реальній волі, зокрема, замовчення реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларування в Кредитному договорі заниженої ціни у вигляді суттєво заниженого значення, як абсолютного подорожчання кредиту так і реальної процентної ставки, що є обманом зі сторони банку. При цьому виходив з того, що вказані обставини не є підставою для визнання недійсним в цілому договору кредиту, а є підставою внесення змін до кредитного договору та здійснення перерахунку сплачених сум. Крім того, що стосується інших доводів позивача на підтвердження недійсності Кредитного договору, то з матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору позивачу були відомі усі викладені в ньому умови, про що свідчить його підписи в договорі.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним.

Судом було відхилено заяву представника Банку про застосування строків позовної давності, оскільки суд вважав, що позов не доведений.

Колегія судді не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Із роз'яснень, викладених у пункті 20 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначено в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 367 ЦПК України (ст. 213 ЦПК України в редакції, яка діяла на день розгляду справи судом першої інстанції) не надав належної оцінки висновкам судового експерта про те, що оспорюваний кредитний договір не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України для перевірки доводів скарги позивача та заперечень проти неї відповідача був допитаний судовий експерт ОСОБА_8., який проводив вказану експертизу. Судовий експерт підтвердив свої висновки і вказав, що свої висновки про перевищення реальної процентної ставки за договором кредиту, 33,35 %, та про абсолютне значення подорожчання кредиту в сумі 22085,88 дол. США, з урахуванням платежів, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту (як на користь Банку, так і на користь третіх осіб), - він обґрунтував в розділі ІІ свого дослідження по 1, 2, 4 та 5-му питанням (а.с. 186-191 т. 1). При цьому він також зазначив, що у додатку № 1 до кредитного договору Банком не було вказано щорічних, обов'язкових за умовами кредитного договору, страхових платежів позичальника, з урахування чого вартість кредиту та реальна процента ставка за цим договором є більшими за розміром, ніж зазначено у договорі кредиту, і складають вказані в його висновку суми.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що передбачено у ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів. Належними є доказами які містять інформацію щодо предмета доказування: обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, ст. 77 ЦПК України.

Всупереч свого процесуального обов'язку Банк не надав до суду належних і допустимих доказів на спростування висновків судового експерта, які є належним чином обґрунтованим, відповідає умовам договору, який був укладений у травні 2008 року, з додатком № 1 до нього. Той факт, що у подальшому сторони за взаємною згодою змінили цей договір, не свідчить про те, що воля позивача при укладення договору кредиту у первинній редакції була вільною, оскільки відповідач не довів, що він згодом повідомив позичальника про дійсний розмір процентної ставки та абсолютного подорожчання суми кредиту (його вартість) на день укладення договору у травні 2008 року.

Таким чином, за таких обставин позивач при укладенні спірного кредитного договору був введений Банком в оману стосовно істотних умов договору стосовно дійсної процентної ставки та абсолютного розміру подорожчання кредиту, що відповідно до ст. 230 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним. Висновки суду з цього приводу належним чином не обґрунтовані та не відповідають обставинам справи.

Однак порушене право позивача не підлягає захисту, з огляду на наступне.

Згідно до прецедентної за змістом ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практики Європейського суду з прав людини, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Строк позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, яка була також підтримана при апеляційному розгляду справи представник Банку заявив про застосування судом наслідків спливу позовної давності (а. с. 240 т. 1).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 3 ст. 258 ЦК України (у редакції, що була чинна на час укладення спірного договору) позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Частинами 1 та 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Так, спірний договір кредиту сторони уклали 30.05.2008 року. Після цього Банк збільшив проценту ставку за цим договором до 16,5 % і 06.11.2009 року позивач уклав з Банком договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 30.05.2008, згідно якого Додаток № 1 до кредитного договору був викладений в новій редакції. (а. с. 36 т.1).

Таким чином, при збільшенні процентної ставки, що пов'язано з подорожчанням іноземної валюти кредиту та зміні графіку сплати кредиту у листопаді 2009 року, позивач, діючи розумно і розсудливо мав можливість з'ясувати дійсну вартість кредиту та абсолютний розмір подорожчання кредиту, а також можливі наслідки від подальшого подорожчання валюти. Тобто початок перебігу позовної давності почався з моменту, коли позивач отримав можливість дізнатися про порушення свого права, а саме - з 06.11.2009 року, з дня укладення вищевказаної додаткової угоди.

Оскільки з позовом до суду позивач звернулася 09 березня 2016 року, тобто із значним пропуском вищевказаного строку позовної давності, у даному випадку необхідно застосувати визначений у ч. 4 ст. 267 ЦК України правовий механізм для відмови у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Підстави для визнання поважними причини пропущення позовної давності позивачем також не доведені, тому його порушене право відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України не підлягає захисту.

З огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційні скарги, скасовує рішення районного суду, та відмовляє у задоволенні позову з інших підстав - за спливом строку позовної давності.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанцій, понесені апелянтом судові витрати по сплаті судового збору також не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2017 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 з інших підстав - за спливом строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 09.02.2018.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

Л.В. Карімова.