Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 504/2679/15-ц

провадження № 61-1276 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року у складі судді Вінської Н. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Панасенкова В. О., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання неправомірними та скасування рішень органів місцевого самоврядування.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 1 листопада 2013 року Фонтанською сільською радою Комінтернівської району Одеської області було прийнято ряд рішень про передачу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 земельних ділянок безоплатно у власність для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1, на яких знаходиться її нерухоме майно, обґрунтовуючи свої рішення тим, що спірні земельні ділянки є комунальною власністю.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 на підставі статей 19, 41, 55, 144 Конституції України, статті 152 Земельного Кодексу України, статей 16, 321 ЦК України, просила визнати протиправними та скасувати рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 1 листопада 2013 pоку, а саме: № 628-VI Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу ОСОБА_6 земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 на території с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області; № 629-VI Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу ОСОБА_5 земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_2 на території с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області; № 630-VI Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу ОСОБА_7 земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_3 на території с. Фонтанка Комінтернівського району Одеської області.

Відповідач - Фонтанська сільська рада Комінтернівського району Одеської області позов не визнала, та пояснила суду, що за результатами розгляду звернення позивача рішенням Фонтанської сільської ради від 24 квітня 2013 року № 503-VI затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3, загальною площею 0,2000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_4 на території Фонтанської сільської ради. Жодних скарг та заперечень від позивача щодо розміру наданої земельної ділянки до Фонтанської сільської ради не надходило, вказані рішення сільської ради ніким не оскаржено, у судовому порядку не визнано неправомірними. Прийняттю оскаржуваних позивачем рішень передувало розгляд заяв та вивчення матеріалів на постійній депутатській комісії Фонтанської сільської ради з питань землекористування, якою надано позитивний висновок про можливість задоволення клопотань ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, у власності та користуванні громадян або юридичних осіб не перебували та були вільні від забудови. Факт відсутності об'єктів нерухомості також підтверджено спільним актом обстеження земельних ділянок від 10 вересня 2013 депутатськими комісіями Фонтанської сільської ради.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності встановлених достатніх доказів порушення прав позивача з боку Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області для скасування рішень від 1 листопада 2013 року. Оскаржувані рішення відповідають вимогам законодавства та прийняті сільською радою в межах компетенції.

Залишаючи без зміни рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що надані відповідачем земельні ділянки по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1 були вільними від забудови та не перебували у власності та користуванні громадян або юридичних осіб.

У грудні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що протягом майже 4 років ОСОБА_3 є власником нерухомого майна в АДРЕСА_4. Майно складається з основної будівлі (житловий будинок), трьох гаражів, інших господарських будівель та споруд для обслуговування житлового будинку. Наведене майно було придбано позивачем 31 серпня 2012 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна, що посвідчено приватним нотаріусом Комінтернівського району нотаріального округу Одеської області, згодом на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 8 квітня 2012 року у справі № 1515/3916/12 визнано за ОСОБА_3 право власності на реконструйоване нерухоме майно. Реконструкція відбулась без геометричних змін будівель та споруд. Рішення у справі № 1515/3916/12 зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 листопада 2012 року та отримано витяг про державну реєстрацію прав від 16 листопада 2012 року. Позивачем було надано до суду копії витягів з кримінального провадження, як доказ послідовних незаконних дій з виділення земельних ділянок під забудовою та цинічним виходом комісії сільської ради на місцевість, для встановлення обставин, які свідчать про відсутність забудови. Суди не врахували норми чинного законодавства та передумови отримання позивачем права власності на земельну ділянку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої й апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом установлено, що 31 серпня 2012 року між приватним підприємством «Мін-Юса» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини будівлі контори із службовими будівлями та господарчими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_4, та в цілому складається з: основної будівлі - літ. «А», загальною площею 392,1 кв. м, основною площею 292,5 кв. м; гаража - літ. «Б»; гаража - літ. «В»; гаража - літ. «Г»; вбиральні - літ. «Д»; з/б балкону; асфальтобетонного брукування - «І»; та розташовано на земельній ділянці загальною площею 2200,4 кв. м, яка знаходиться у фактичному користуванні. Згідно з пунктом 7 цього договору земельна ділянка, на якій розташоване вказане майно, є власністю Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (а. с. 9).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 8 жовтня 2012 року за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_4, а саме: на житловий будинок літ. «Ж» загальною площею 444,2 кв. м, житловою площею 104,1 кв. м, гаражів під літ. «Б, В, Г», вбиральні під літ. «Д», балкону, брукування під літ. «І» (а. с. 97, 98).

Рішенням Фонтанської сільської ради № 503-VI від 24 квітня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3, загальною площею 0,2000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_4 на території Фонтанської сільської ради. Передано позивачу вказану земельну ділянку (а. с. 44).

11 вересня 2013 року згідно з рішенням Фонтанської сільської ради №№ 589-VI, 590-VI, 591-VI за результатами розгляду звернень ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та поданих ними матеріалів надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,0069 га (кожному), які розташовані по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1.

1 листопада 2013 року рішеннями Фонтанської сільської ради №№ 628-VI, 629-VI, 630-VI передано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 безоплатно у власність для будівництва індивідуальних гаражів із земель, що перебувають у запасі на території АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України(у редакції, що була чинною на час ухвалення рішень), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Однак, вирішуючи спір, суди не врахували вищевказаних положень закону, чим порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до технічного паспорта від 4 жовтня 2012 року, у якому міститься характеристика будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_4, у власності позивача є три гаражі під літ. «Б, В, Г».

Рішенням Фонтанської сільської ради від 24 квітня 2013 року № 503-VI передано позивачу земельну ділянку загальною площею 0,2000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_4.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 було надано земельну ділянку у власність для обслуговування нерухомого майна, де серед іншого є три гаражі під літ. «Б, В, Г».

У матеріалах справи відсутні дані (технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, плани, схеми), за яких по кадастрових номерах та описах меж земельної ділянки позивача та земельних ділянок, наданих ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, можна було б визначити, чи не відбулося накладення цих земельних ділянок, адже відповідач не має права надати земельну ділянку іншій особі, якщо вона вже є чиєюсь власністю.

При розгляді справи, предметом якої є земельний спір, суди, відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_3, не застосували до спірних правовідносин норми Земельного Кодексу України.

Суди, відхиляючи доводи позивача про те, що правоохоронними органами зареєстровано кримінальні провадження за фактами незаконного демонтажу стін гаражів невідомими особами загальною площею 122 кв. м, не звернули уваги на те, що ці заяви мали місце 29 липня 2013 року, тобто до складення акта обстеження земельних ділянок постійною комісією ради з питань розвитку ЖКГ та з питань землекористування від 10 вересня 2013 року та прийняття оскаржуваних рішень.

Судовий розгляд будь-якого судового провадження закінчується ухваленням судового рішення іменем України. В свою чергу рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень («Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя («Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Таким чином, рішення судів першої й апеляційної інстанції є необґрунтованими та недостатньо вмотивованими.

Для правильного вирішення спору між сторонами у справі суду першої інстанції слід з'ясувати, чи дійсно земельні ділянки по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1 не перебувають у власності інших осіб та чи є вони вільними від забудови, зокрема, з урахуванням факту звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів із відповідними заявами у зв'язку із знесенням належних їй на праві власності гаражів під літ. «Б, В, Г».

Встановити, який кадастровий номер має земельна ділянка позивача, що була надана їй рішенням Фонтанської сільської ради від 24 квітня 2013 року № 503-VI, та її межі на ситуаційній схемі та викопіюванні з кадастрового плану, оскільки при вирішенні даного спору необхідно дослідити, чи не відбулося накладення земельних ділянок, наданих ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, із земельною ділянкою, наданою позивачу.

Крім того, з'ясуванню підлягає питання застосування статті 120 ЗК України у редакції від 5 вересня 2012 року (юридичної долі земельної ділянки) у зв'язку із наявністю рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 8 жовтня 2012 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_4, де серед іншого є гаражі під літ. «Б, В, Г».

Вирішуючи спір на підставі чинного на той час ЦПК України 2004 року, суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик