Провадження № 2/161/482/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Подзірова А.О., за участю секретаря судового засідання Кубяк О.В позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та вселення,

Стислий виклад позиції позивача:

03 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 1990 року. На даний час шлюб не розірваний.

За час шлюбу, а саме у 2000 році вони придбали квартиру за адресою АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, який був оформлений на дружину.

У серпні 2017 року відповідач вигнала позивача з дому, замінила замок у вхідних дверях та він не може попасти до себе в квартиру. З того час він змушений тимчасово проживати у чужих людей.

Посилаючись на положення статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_2 та вселити його у вказану квартиру.

У заяві від 22 січня 2018 року позивач зменшив позовні вимоги, а саме просив визнати за ним право власності на 28/100 частки квартири АДРЕСА_2. Одночасно, у судовому засіданні позивач пояснив, що підтримує повністю другу позовну вимогу про вселення.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх зменшення, підтримали та просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні позивач зазначив, що має доступ до спільної квартири, оскільки до неї його допускає син сторін.

Позивач зазначив, що він втратив ключ від спільної квартири, тому не може вільно користуватися спірною квартирою.

Позивач вказав, що не може вільно користуватися спірною квартирою, оскільки відповідач перешкоджає йому у вільному користуванню спірною квартирою, а саме викликає поліцію, яка його виводить з спірної квартири.

Крім того позивач в судовому засіданні зазначив, що приблизно в вересні 2017 року він пройшов до спірної квартири та забрав суми грошей, що в загальному розмірі дорівнює 600 доларів США, які, як він зазначив, він зібрав в результаті ведення підсобного господарства та реалізації автомобіля, який вони з дружиною купили у 90-х роках за 3800 доларів США, зазначені кошти вважає особистою власністю.

Стислий виклад заперечень відповідача:

Відповідач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2001 року зареєстрованого в реєстрі за №4-1208, вона продала квартиру за адресою АДРЕСА_3. Вказана квартира була продана за 13 954,00 грн. Одночасно, спірна квартира за адресою АДРЕСА_4 була придбана 12 червня 2001 року за 31 292,00 грн.

Тобто, відповідач вважає, що 44/100 частки квартири (13 954,00 / 31 292,00) не входить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за її особисті кошти в результаті реалізації іншої квартири. Стосовно 56/100 частки квартири не заперечує, що вони входять до спільної сумісної власності подружжя.

Одночасно, відповідач з посиланням на приписи статті 70 СК України просить суд відступити від засад рівності частки подружжя у спільному майні з тих підстав, що позивач не проживає у спірній квартирі, не надає коштів на утримання їх спільних повнолітніх дочки та сина, а також не сплачує комунальні послуги з 2014 року. З врахуванням вищевикладеного, вважає, що позивачу слід присудити 1/10 частки у спірній квартирі, а в решті позовних вимог відмовити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні та у письмових запереченнях позов не визнали частково з тих підстав, що спірна квартира дійсно була куплена за час шлюбу з позивачем, однак частково була профінансована за рахунок особистих коштів відповідачки. Відповідач зазначила, що заперечує проти проживання разом з позивачем в спірній квартирі, оскільки позивач вживає спиртні напої та вчиняє насильство в сімї, але вона не створює перешкод в користуванні спірною квартирою, не змінювала замки та позивач не звертався до неї з пропозицією зробити дублікат ключа від квартири.

Крім того зазначила, що позивач фактично не дбає про сімю, приховує кошти, також відповідач пояснила, що знала про наявність у квартирі коштів в загальному розмірі 600 доларів США, але боялася самостійно розпоряджатися ними, оскільки позивач міг застосувати знову до неї фізичне та психічне насильство.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі починаючи з 01 вересня 1990 року. Наразі шлюб між сторонами не розірваний (а.с.4).

Як слідує з матеріалів інвентаризаційної справи Волинського обласного БТІ на квартиру за адресою АДРЕСА_1, 12 червня 2001 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №4-1204 відповідач у справі придбала вказану квартиру у ОСОБА_5. Вартість придбання спірної квартири становити 31 292,00 грн.

Одночасно, як встановлено судом, того ж самого дня, а саме 12 червня 2001 року відповідач на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №4-1208 продала належну їй на праві власності квартиру за адресою АДРЕСА_3 за 13 954,00 грн.

Відповідач у судовому засіданні визнав, що квартира за адресою АДРЕСА_3 була особистою приватною власністю відповідачки, а кошти виручені за її продаж були вкладені у придбання квартири за адресою АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України (чинного на час набуття спірної квартири у власності) (далі КпШС України) визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Одночасно, у частині першій статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Враховуючи вищевикладене, а також визнання позивачем факту того, що частину спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 відповідач профінансувала з коштів отриманих від продажу особистої квартири за адресою АДРЕСА_3, суд дійшов висновку, що 44/100 цієї квартири належить на праві особистої приватної власності відповідача, а решта (56/100) входить до спільної сумісної власності сторін.

Враховуючи викладене, визнання позивачем факту часткового фінансування відповідачем придбання спірної квартири, суд керуючись ч.1 ст. 82 ЦПК України, вважає 56/100 спірної квартири є спільною сумісною власністю сторін, що підлягає розподілу.

Судом у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що вартість всієї спірної квартири становить 650 000 грн., що було визнано сторонами.

Крім того з пояснень позивача судом встановлено, що він приблизно в вересні 2017 року пройшов до спірної квартири та забрав суми грошей, що в загальному розмірі дорівнює 600 доларів США, які, як він зазначив, він зібрав в результаті ведення підсобного господарства та реалізації автомобіля, який вони з дружиною (відповідачем) придбали у 90-х роках за 3800 доларів США.

Зазначені обставини суд вважає достовірними, як такі, що визнанні сторонами.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову:

Надаючи доводам відповідача про необхідність відступу від засад рівності часток подружжя при поділі 56/100 часток спірної квартири, суд зазначає наступне.

Так, у частині першій статі 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Натомість у статті 70 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Оскільки сторони не змогли досягнути домовленості щодо поділу спільного майна після вступу у силу Сімейного кодексу України, суд вважає, що у розглядуваній справі підлягають до застосування саме норми цього кодексу.

Так, суд не може взяти до уваги доводів відповідача, що позивач не піклується за їх повнолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повнолітньою дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки вказані особи не є дітьми в розумінні статті 6 СК України, а є повнолітніми особами, а отже у позивача, як власне і у відповідача, відсутній обовязок отримувати повнолітніх осіб в силу вимог статті 180 СК України.

Більше того, син ОСОБА_6 наразі має 27 років, а отже він не може утримуватися на підставі статті 199 СК України (як особа яка продовжує навчання), оскільки є старшим 23 років.

Доказів того, що донька ОСОБА_7 навчається у вищому навчальному закладі і у звязку з цим потребує додаткового утримання відповідач суду не надала, так само як і не надала доказів, що тільки вона фінансує навчання доньки.

Так само відповідачем не надано доказів звернення до позивача з позовом про стягнення аліментів на доньку, яка продовжує навчання.

Слід також зазначити, що позивач у справі є пенсіонером та інвалідом другої групи, тобто непрацездатною особою, а отже його можливості стосовно надання допомоги повнолітнього сина та доньки є обмеженими в силу такої непрацездатності.

Отже, суд не бере до уваги доводи відповідача про необхідність відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя у звязку з неутриманням позивачем повнолітньої доньки та сина..

Так само суд не бере до уваги доводи відповідача про перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою, оскільки вказані обставини не є доведеними і не є істотними в розумінні ч.2 ст.70 СК України.

Стосовно доводів відповідача, що позивач тривалий час не сплачує комунальні послуги за квартиру суд звертає увагу, що відповідачем була надана лише квитанція про сплату нею самостійно комунальних послуг за жовтень 2017 року. Доказів того, що саме вона особисто оплачувала комунальні послуги за інші періоди суду надано не було. Отже ця обставини також не є істотною в розумінні ч.2 ст.70 СК України, оскільки належним чином не доведена відповідачем.

Також відповідач зазначила про вчинення стосовно неї сімейного насильства позивачем і стосовно цих обставин суд зазначає наступне.

Дійсно, постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2017 року у справі №161/13459/17 встановлено, що 18 серпня 2017 року позивач близько 17:30 перебуваючи за місцем проживання вчинив сварку зі своєю дружиною та дочкою під час якої виражався нецензурною лайкою в сторону останніх, чим вчинив насильство в сімї психологічного характеру. Позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, однак на підставі ст.22 звільнено від відповідальності у звязку з малозначністю.

Також в матеріалах справи наявна постанова дільничного інспектора Луцького МВ УМВС України у Волинській області лейтенанта міліції ОСОБА_8 від 14 листопада 2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи, а також акт судово-медичного обстеження від 13 листопада 2012 року №1667. За змістом вказаних документів слідує, що 10 листопада 2012 року під час словесного конфлікту та перебуваючи у нетверезому стані позивач наніс відповідачці легкі тілесні ушкодження. У порушенні кримінальної справи було відмовлено у звязку з відсутністю скарги відповідача у порядку приватного обвинувачення.

Проте суд не може вважати вказані обставини такими, що мають істотне значення в розумінні ч.2 ст.70 СК України, оскільки конфлікт у вересні 2017 року виник вже після того, як сторони перестали разом проживати, тобто припинили фактичні шлюбні відносини.

Конфлікт у листопаді 2012 року хоча є неприпустимим, однак відповідач не скористалася своїм правом на порушення кримінальної справи в порядку приватного обвинувачення. Більше того, сторони після цього конфлікту не припини фактичні шлюбні відносини та продовжувати жити разом ще до 2014 року, як стверджує сама відповідач. З цього слідує що вказаний конфлікт не спричинив докорінної зміни відносин у сімї, а отже не є істотною обставиною для відступлення від засад рівності спільного майна подружжя.

Однак, під час зясування всіх обставин у справі, зокрема під час вступного слова та сторін, на підставі пояснень позивача було встановлено, що приблизно у вересні 2017 року він пройшов до спірної квартири та забрав суми грошей, що в загальному розмірі дорівнює 600 доларів США, які, як він зазначив, він зібрав в результаті ведення підсобного господарства та реалізації автомобіля, який вони з дружиною купили у 90-х роках за 3800 доларів США.

На вказане відповідач пояснила, що знала про наявність у квартирі цих коштів, але боялася самостійно розпоряджатися ними, оскільки позивач міг застосувати знову до неї фізичне та психічне насильство.

На думку суду, дії позивача щодо вилучення із розпорядження сімї спільних грошових коштів в загальному розмірі 600 доларів США свідчать про те, що позивач свідомо приховав спільне майно сімї, при чому відповідачу з них належить 300 доларів США, що є істотною обставиною в розумінні ч.2 ст.70 СК України.

Враховуючи середній курс обміну долару США до гривні у вересні 2017 року (близько 26 грн. за 1 долар США), еквівалент прихованої частини коштів, що належіть відповідачці становить 7 800,00 грн.(300 доларів США х 26 грн.), що становить 0,012 частки від погодженої в судовому засіданні вартості спірної квартири (7800 грн/650 000,00 грн.).

Отже, враховуючи викладене, на думку суду слід відступити від засад рівності сторін у спільній сумісній власності та зменшити належну позивачу частку у спільній з відповідачем квартирі на 1/100, тобто визнавши за ним право власності не на 28/100, як він просить, а на 27/100 частки квартири.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи встановлення судом, що до спільного сумісного майна сторін відноситься 56/100 частки квартири за адресою АДРЕСА_1, а також наявність підстав для відступлення від засад рівності частки у подружжя у спільному сумісному майні, а саме зменшення частки позивача на 1/100 у звязку з приховування спільних коштів сімї у розмірі 600 доларів США, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 27/100 частки у цій квартирі, тобто задовольнити позовні вимоги саме у цій частині. У решті позовних вимог про поділ спільного майна подружжя слід відмовити.

При вирішенні позовної вимоги про вселення, суд виходить із наступного.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту порушеного права, крім іншого, є припинення дії, що порушує право та примусове виконання обовязку в натурі.

Судом встановлено, що позивач є співвласником спірної квартири бажає вільно користуватися своїм майном, як і відповідач по справі.

В силу вимог ч.3 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ЦК України, Конституції України право позивача, як власника спірного житлового приміщення, є непорушним й він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 76, частин 1, 6 статті 86 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, під час судового розгляду встановлено і це підтверджується поясненням самого позивача, що від спільної квартири він загубив ключі, однак навідується до неї та його допускає у квартиру його син. Зокрема, у серпні 2017 року (що підтверджується Постановою суду від 05.09.2017 року), у вересні 2017 року він був у квартирі та забирав деякі речі, в тому числі приховані 600 доларів США.

У звязку з вищенаведеним слід зробити висновок, що позивач має вільний доступ до спільної квартири, відповідач не змінювала замки у квартирі, не перешкоджала в користуванні квартирою позивачу, а позивач втратив ключі внаслідок власного недбальства, що він визнав у судовому засіданні. Позивачем не доведено факту перешкоджання відповідачем в користуванні спірною квартирою.

Той факт, що відповідач викликає поліцію, коли позивач зявляється в спірній квартирі не є обставиною, що доказує перешкоджання відповідачем в користуванні спірною квартирою, оскільки позивач, як сам підтвердив в своїх поясненнях, зявлявся в спірній квартирі в нетверезому вигляді та як зазначила відповідач вчиняв насильство в сімї.

Таким чином, враховуючи наявність особливого характеру сімейних відносин, які склалися в даній сімї, та їх обєктивну недоступність для оточуючих, враховуючи, що позивачем не надано доказів перешкоджання відповідачем в користуванні спірною квартирою, що є його процесуальним обовязком, суд вважає, що відсутні порушені, оспорені або невизнані права позивача з боку відповідача стосовно питання користування спільною квартирою, а відтак відсутні і підстави для судового захисту у вигляді примусового вселення позивача. У звязку з вищенаведеним суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про вселення.

Стосовно розподілу судових витрат, суд виходить із наступного.

Так, судом встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи, тобто відповідно до положень статті п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. Відповідач є інвалідом ІІІ групи, отже не звільнена від його сплати.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У статті 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Оскільки при зверненні до суду позивач не сплачував судового збору, як особа звільнена від його сплати, тому вказаний судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави.

Як слідує з висновку про вартість обєкта оцінки, який наданий позивачем, ринкова вартість спірної квартири станом на 10 жовтня 2017 року становить 650 000,00 грн. Суд визнав права власності на 27/100 частки цієї квартири, тобто задовольнив позовні вимоги на 175 000,00 грн.

З врахування встановленої у статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 1%, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 750,00 грн. за позовну вимогу про визнання права власності на 27/100 часток квартири.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 265 ЦПК України, ст.ст. 22, 24, 28 КпШС України, ст. 70 СК України, ст.391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (адреса реєстрації Волинська область, Луцький район, с. Одеради, вул. Центральна, 28, РНОКПП невідомий, НОМЕР_1 виданий Луцьким МУ УМВС України у Волинській області 13 березня 1997 року) право власності на 27/100 (двадцять сім сотих) частин квартири за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, буд. 15 (п'ятнадцять), кв. 1 (один).

В задоволенні решти позовних вимог про поділ спільного майна подружжя відмовити.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації АДРЕСА_4, РНОКПП невідомий, НОМЕР_2 виданий Луцьким МУ УМВС України у Волинській області 22 січня 1997 року) на користь держави судовий збір у розмірі 1 750,00 грн. (одна тисяча сімсот пятдесят гривень).

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_9