Справа № 159/4803/17
Провадження № 2/159/219/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Жукової Ю.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому прохає суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача у справі ОСОБА_3 суму боргу за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем 22 березня 2016 року на загальну суму 38700 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України 1049516,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступними обставинами: 22 березня 2017 року відповідач ОСОБА_3 отримала від позивача ОСОБА_1 у позику кошти в сумі 38700 доларів США з терміном повернення суми позики 25 квітня 2016 року. Факт отримання від позивача у позику коштів позичальник підтвердив шляхом складення відповідної розписки. Незважаючи на взяті на себе зобов'язання по поверненню боргу до дати, зазначеної у борговій розписці, відповідач боргу не повернула і прострочила виконання боргового зобов'язання. Оскільки відповідач ухиляється від виконання боргових зобов'язань позивач, посилаючись на ст. ст.526,530, 625, 1046,1047, 1049 Цивільного Кодексу України, прохає суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача суму коштів, переданих відповідачеві у позику в розмірі 38700 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України 1049516,91 грн.

У ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позов підтримали повністю, з підстав, зазначених у ньому та прохають його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні позов не визнали, подавши письмове заперечення, яке ними було підтримане в судовому засіданні і відповідно до якого відповідач ствердила, що її співмешканець ОСОБА_5 познайомився з позивачем у 2015 році. Знаючи, що останній здійснює діяльність по купівлі-продажу цінних паперів на фондовій біржі ОСОБА_1 погодився бути інвестором, а купівлю - продаж цінних паперів здійснював ОСОБА_5. Тоді вони домовились про всі умови та суму коштів яку внесе позивач в цю діяльність. Такі домовленості були викладені у договорі про співробітництво від 22.12.2016 року і ОСОБА_1 було внесено на рахунок який вказав ОСОБА_5 20000 доларів США, з наступною домовленістю, що отриманий прибуток буде розподілено між ними в рівних частинах. В ході такої діяльності ОСОБА_5 була зароблена значна сума коштів, однак отримати готівку при посередництві банку він не зміг і це як їй повідомили в банку пов'язано зі змінами законодавства щодо валютних операцій. Після цього, позивач почав вимагати повернути йому грошові кошти,які ним були вкладені для такої діяльності, погрожував їй та співмешканцю не приймаючи до уваги їх пояснення та демонстрацію скріншотів із сайту про наявність на рахунках цих коштів. Вказує на ту обставину, що усі істотні умови договору обумовлювались із ОСОБА_5, він же отримував грошові кошти від ОСОБА_1, а вона до цих коштів не має жодного відношення. В кінці березня 2016 року позивач почав вимагати написати розписку, яка би підтверджувала отримання коштів. Тоді вона, перебуваючи в тяжкому матеріальному становищі, попросивши у позивача 200 доларів США для оплати орендованої квартири написала власноручно розписку про отримання в ОСОБА_1 38700 доларів США, тобто суму в яку входять внесенні останнім 20000 доларів на рахунок, який вказав ОСОБА_5 та 18700 доларів США, як заробіток з цієї суми, яку отримати на даний час не можливо.

Категорично ствердила, що вказану суму грошей від позивача вона не отримувала та відповідно їй ці гроші він не передавав.

До поданих заперечень відповідачем подано Договір про співробітництво (партнерство) від 22.12.2016 року укладеного між сторонами по справі, скріншоти з перепискою, вхідні SMS- повідомлення на телефон ОСОБА_5, квитанції про перерахування коштів на карту «Visa Master Card» Приватбанку, протоколи допиту на досудовому слідстві, як пояснила ОСОБА_3 відповідні вказані документи свідчать, що фактичним боржником та відповідальним за виконання зобов'язань є ОСОБА_6.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2017 року було ухвалено витребувати у позивача ОСОБА_1, оригінали чеків: №2 від 04.09.2016 року на суму 10000 грн.; №9 від 04.09.2016 року на суму 5822,79 грн.; №2 від 05.09.2016 року на суму 10000 грн.; №3 від 05.09.2016 року на суму 10000 грн.; №3 від 05.09.2016 року, а також з Ковельського ВП ГУНП у Волинській області матеріали кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001622 від 05.08.2016 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190, ч.3 ст.190 КК України.

Позивачем ОСОБА_1 суду не надано вищевказаних документів, і як повідомив останній за їх відсутності.

З відповіді Ковельського ВП ГУНП у Волинській області, вбачається, що кримінальне провадження 05.08.2016 року відкрито за ознаками кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.190, ч.3 ст.190 КК України, однак суду надати вказане кримінальне провадження не мають можливості у зв'язку з тим, що досудове розслідування триває, з його відомості не підлягають розголошенню відповідно до вимог ст.222 КПК України. Також направлено витяг з ЄРДР, заяву позивача ОСОБА_1про скоєння кримінального правопорушення.

Крім того, відповідачем ОСОБА_3 надано суду копії протоколів допиту її як свідка та копію додаткового допиту, а також протокол одночасного допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_3, тобто сторін у справі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 подавши оригінал розписки ОСОБА_3 про отримання останньою 22.03.2016 року грошових коштів в сумі 38700 доларів США та зобов'язання її повернути кошти до 25.04.2016 року, прохає стягнути суму в гривневому еквіваленті.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні фактично оспорила цей договір, пояснивши, що реально грошові кошти 22 березня 2016 року вона не отримувала, а позивач їх не передавав, тобто за безгрошовністю позики.

За приписами ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому як визначено ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею ст..1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). При цьому договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У випадку ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, письмова форма договору позики тільки внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргову розписку чи договір позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежного від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 фактично оспорила зазначений договір (боргову розписку), ствердивши,що грошові кошти від позивача не отримувала.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Вирішуючи спір та даючи оцінку поданим сторонами доказами, суд виходить з того, що відповідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно ч.1,ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Разом з тим, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом ( ст.78 ЦПК України).

Виходячи із вказаних норм закону та відмовляючи у позові ОСОБА_1 у зв'язку з оспорюванням відповідачем позики за її безгрошовністю, суд виходить із доказів, які були надані стороною відповідача та витребуванні за відповідним клопотанням судом, а саме:

- із Витягу про кримінальне провадження від 05.08.2016 року слідує, що позивач ОСОБА_1, звернувся в правоохоронні органи із заявою в якій зазначив, що наприкінці 2015 року чоловік на ім'я ОСОБА_5, перебуваючи в м.Ковелі, зловживаючи його довірою заволодів його грошовими коштами, чим завдав майнової шкоди.

Безпосередньо в своїй заяві виклав наступні фактичні дані, що стосується позики в сумі 38700 доларів США, тобто спірної суми, зазначивши, що приблизно в кінці 2015 року до нього звернувся його знайомий ОСОБА_5, якого знає давно та перебуває в дружніх стосунках, з проханням надати йому у користування до 25.04.2016 року грошові кошти в сумі 38700 доларів США.

22.03.2016 року, перебуваючи в м.Ковелі він зустрівся з ОСОБА_5,який прийшов назустріч зі своєю співмешканкою ОСОБА_3. Під час зустрічі він передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 38700 доларів США, а останній в свою чергу на підтвердження цього надав розписку написану від імені співмешканки.

- із протоколу допиту як свідка в рамках вказаного кримінального провадження слідує, що відповідач ОСОБА_3 заперечила факт передачі коштів за борговою розпискою їй, так і ОСОБА_5, зазначені показання повністю співпадають з наданими запереченнями на позов та поясненням при розгляді справи в судовому засіданні.

Зазначені обставини відповідач ОСОБА_3, підтвердила 16.05.2017 року і при одночасному допиті з позивачем. ОСОБА_1 в свою чергу показав, що в грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до нього з пропозицією профінансувати справу якою він хоче заснувати. На цю пропозицію він погодився та 22.12.2015 року перерахував на вказаний ОСОБА_5 рахунок суму, еквівалентну 20000 доларів США. ОСОБА_5 в свою чергу підтвердив отримання грошей взамін розписки надав договір про співпрацю, який був підписаний ОСОБА_3 з якого він ніби то уклав його.

В тексті договору було підтвердження, отримання від нього коштів та зобов'язання протягом трьох місяців їх повернути.

Після спливу вказаного в договорі строку коштів він не отримав, а тому попросив написати розписку, нащо ОСОБА_5 погодився та йому було надано розписку від імені ОСОБА_3 в якій було зазначено про отримання нею 38700 доларів США.

Об'єктивність в цій частині тверджень сторін доводиться Договором про співробітництво від 22.12.2015 року укладеного сторонами у відповідності з яким, позивач інвестує кошти шляхом внесення коштів на картковий рахунок відкритий у АКБ «Приватбанк» у сумі 20000 доларів США та зазначено строк його дії до 22 березня 2016 року.

Із наданої стороною позивача оригіналу квитанції слідує, що 22.12.2015 року позивачем ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 перераховано 500000 грн.

На думку суду даний доказ підтверджує вище наведенні твердження відповідачки та договір про співробітництво і спростовує пояснення позивача ОСОБА_1, що сума перерахованих коштів 500000 грн. не входить в суму 38700 доларів США, тобто яка зазначена в розписці.

В даному провадженні вимога про стягнення з ОСОБА_3,суми коштів 500000 грн. не за позивачем не заявлялась, а тому даючи аналіз наведених вище доказам, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено реального характеру договору позики, так як відповідно до ст..1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тобто позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження реальної передачі коштів в сумі 38700 доларів США саме ОСОБА_3 і саме за борговою розпискою від 22.03.2016 року.

Відповідно до ч.1,ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 12,13, 76-78, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 625, 1046,1047, 1049 ЦК України,

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу 1049516,91 (один мільйон сорок дев'ять тисяч п'ятсот шістнадцять грн. 91 коп.) за договором позики укладеним між позивачем та відповідачем 22 березня 2016 року - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий: В.О.Лесик