АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/952/18 Головуючий у 1 інстанції -Осаулов О.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_3 про визнання договору поруки частково припиненим,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») і, з урахуванням уточнень до позову, просив визнати припиненим договір поруки, укладений сторонами від 17.10.2006 року на забезпечення кредитних зобов»язань ОСОБА_3, в частині зобов»язань позичальника за кредитним договором у розмірі 4.391,2 грн., що складає мінімально необхідні місячні платежі за період з 06.05.2015 року по 12.03.2016 року. Послався на те, що позичальник ОСОБА_3 за указаний період не сплачувала мінімально необхідні місячні платежі, передбачені кредитним договором у сумі 399,2 дол.США, а тому Банк, звернувшись 12.09.2016 року до позичальниці ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_2, як поручителя, з позовом про стягнення кредитного боргу, пропустив 6-місячний термін, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України про пред»явлення вимоги до поручителя, оскільки Банк мав право вимоги до поручителя лише за період 6 місяців перед зверненням з позовом до поручителя, тобто, починаючи з 12.03.2016 року /а.с.29-30/.

Протокольною ухвалою суду від 11.07.2017 року третьою особою до участі у справі залучена позичальниця ОСОБА_3 /а.с.22-23/.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2017 року у позові відмовлено /а.с.50-53/.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено можливість часткового припинення поруки із визначенням відповідного періоду та в певній сумі, що додатково указазує на неможливість задоволення позовних вимог у викладеній позивачем редакції позову.

Також, суд першої інстанції послався на ч.4 ст.559 ЦК України, зазначивши, що позивач неправильно коментує указану норму, якою передбачено, що в спірних правовідносинах, які склались між сторонами, позивач, як поручитель відповідальний перед Банком протягом шести місяців з дати припинення основного зобов»язання за кредитним договором позичальниці ОСОБА_3. А оскільки Банк змінив кінцеву дату виконання основного зобов»язання, звернушись 12.09.2016 року до суду з позовом до позичальниці та її поручителя про солідарне стягнення кредитного боргу, тому, на думку суду, безпідставно вважати, що Банк пропустив строк звернення до поручтеля з вимогою про стягнення боргу за період з 06.05.2015 року по 12.03.2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі /а.с.55-59/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06.11.2017 року підлягає скасуванню у в»язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та ухваленню нового рішення про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Як встановлено судом, 17.10.2006 року за №08/2006/840к730 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитну угоду на суму 31.500 дол.США під 10% річних на термін до 05.10.2026 року /а.с.4-6/.

Пунктом 3.3.2. цього договору сторонами передбачена щомісячна плата позичальником на користь Банку у сумі 399,2 дол.США, як погашення кредиту та 0,35% місячних від суми залишку боргу.

На забезпечення кредитних зобов»язань ОСОБА_3 між Банком та позивачем ОСОБА_2 того ж дня, 17.10.2006 року, укладено договір поруки б/н, згідно якого позивач, як поручитель, відповідно до ст.553 ЦК України, зобов»ячався солідарно відповідати з основним позичальником за його кредитними зобов»язаннями. Строк дії договору поруки сторонами не обумовлювався.

Згідно ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами, а в силу ст.526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

При цьому, право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов»язання до настання строку виконання визначеного договором.

Оскільки, як стверджує позивачОСОБА_2, 12.09.2016 року Банк звернувся з позовом до нього та основного боржника ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитного боргу, позивач по цій справі ОСОБА_2, виходячи з того, що позичальницею ОСОБА_3 не погашався кредитний борг щомісячними платежами по 399,2 дол.США в період з 06.05.2015 року по 12.03.2016 року, що склало в сукупності заборгованість у сумі 4.3491,2 дол.США, вважав, що з урахуванням вимог ч.4 ст.559 ЦК України, його належить звільнити від відповідальності за указаний період і покласти на нього відповідальність, як поручителя, про стягнення боргу лише за шість місяців, перед зверненням Банку до суду, тобто, за період з 12.03.2016року по 12.09.2016 року.

Дійшовши висновку про правомірність позовних вимог, колегія суддів керується наступним.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки, у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов»язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов»язань за цим договором строк пред»явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов»язання згідно з такими умовами, тобто, з моменту настання строку виконання зобов»зання.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-205цс15 від 11.11.2015 року, порука це строкове зобов»язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб»єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов»язання поруки. Таким чином, і право кредитора і обов»язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку кредитор вчиняти не може.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної за результатами розгляду Верховним Судом України справи №6-272 цс16 у разі пред»явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов»язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов»язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов»язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов»язань.

Відповідно до ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись у вересні 2016 року з позовом до позичальника та поручителя, Банк вимагав стягнути не лише прострочений борг, але і провернути частину позики, строк погашення якої не настав.

Отже, починаючи з 12.09.2016 року Банк, у відповідності з ч.2 ст.1050 ЦК України достроково змінив остаточну дату виконання кредитних зобов»язань основного позичальника та його поручителя, оскільки звернення Банку до суду з указаним позовом належить розглядати, як вимогу про дострокове повернення всього кредитного боргу.

Таким чином, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом України, позивач правомірно вважає, що, оскільки основний позичальник, починаючи з 06.05.2015 року до визначення Банком нового строку виконанняи основного зобов»язання - 12.09.2016 року (дата звернення Банку до суду з позовом) не сплачував щомісячні платежі на погашення кредиту, тому позивач, як поручитель, має відповідати перед Банком лише за 6 місяців неплатежів перед звернення Банку до суду, тобто, з 12.03.2016 року по 12.09.2016 року, а також за тими зобов'язаннями, строк виконання яких ще не настав та змінений Банком в односторонньому порядку.

З огляду на викладене, зобов'язання поруки за період з 06.05.2015 року по 12.03.2016 року належить визнати припиненими.

Розмір заборгованості, що складає за розрахунком позивача 4.391,2 дол.США, утвореної за указаний період, з 06.05.2015 року по 12.03.2016 року, із розрахунку щомісячних платежів по 399,2 дол.США, від обов»язку виплати якої, позивача належить звільнити, Банком не оскаржена і не спростована.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням вимог матеріальних норм права належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В порядку розподілу судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Комерційний банк «Надра», на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі сумі 1.344грн.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 141, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, задовольнити.

Скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2017 року та постановити нове рішення наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, задовольнити.

Визнати договір поруки від 17.10.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 припиненим в частині забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов»язань за кредитним договором №08/2006/840к730 від 17.10.2006 року в сумі мінімально необхідних щомісячних платежів за період з 06.05.2015 року по 12.03.2016 року, що складає 4.391, 2 дол.США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1.344(одна тис.триста сорок чотири) грн.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 16.02.2018 року.

Головуючий

Судді