Справа № 463/3127/17
Провадження № 2/463/454/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Львівського комунального підприємства «Дім», третя особа Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» про зобовязання повернути зайво нараховані кошти, відшкодування моральної шкоди, списання дебіторської заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернувся до суду з позовом до відповідача про зобовязання ЛКП «Дім» повернути на особовий рахунок по квартирі № 60 будинку № 79 на вул. Пасічна зайво нараховані кошти в сумі 4015,99 грн. при нарахуванні за опалення по двоставковому тарифу, які не повинні перевищувати нарахувань по одноставковому тарифу та про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5 000 грн. за систематичне, щомісячне виставляння боргу, нехтуючи рішенням Апеляційного суду Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що у справі за позовом ЛКП «Дім» до них рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.10.2015р. відмовлено в задоволенні позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 2115,11 грн. за період з 01.02.2012р. по 31.01.2015р. Тим самим, було встановлено відсутність у них заборгованості, проте відповідач продовжує нараховувати таку для сплати, про що зазначає в квитанціях про оплату житлово-комунальних послуг, хоча в дійсності, така заборгованість нарахована поза межами строку позовної давності. Враховуючи такі протиправні дії, просять стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Крім того, звернулись до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка надала відповідь, що до затвердження Комісією тарифів на послуги з централізованого опалення діяли тарифи, затверджені Львівською міською радою. Згідно матеріалів сайту ЛМР, вартість 1 Гкал за спожите тепло в опалювальний період при одноставковому тарифі (по ЛМКП «Львівтеплоенерго») складає 220,68 грн./Гкал відповідно до рішення ЛМР від 02.09.2008р. № 990 та 248,99 грн./Гкал відповідно до рішення ЛМР від 28.12.2011р. № 1083. Фактично вартість отриманої згідно обліку теплового лічильника в опалювальний період при одноставковому тарифі порівняно з виставленими рахунками від ЛКП «Дім» з врахуванням двоставкового тарифу, за його обрахунками, менша 4015,99 грн. Вважають таку суму зайво сплаченою, у звязку з чим просять повернути її на особовий рахунок квартири в якій проживають.

В процесі розгляду справи позивач ОСОБА_1 уточнив позов, доповнивши його вимогою про зобовязання відповідача виконати рішення Апеляційного суду Львівської області від 26.10.2015р. та списати з особового рахунка по квартирі № 60 будинку № 79 на вул. Пасічна у м. Львові дебіторську заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 1375,72 грн. та за централізоване опалення в сумі 2115,11 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, який одночасно, згідно належної довіреності від 11.04.2012р. представляє інтереси ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 підтримав заявлені вимоги. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити.

Представник відповідача в останнє судове засідання не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи вимоги п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності.

Представник третьої особи в останнє судове засідання також не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причин неявки не повідомив. Будучи присутнім в попередньому судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки за період з 2007 по 2014 роки збір коштів за оплату послуг з централізованого опалення здійснював відповідач і лише після цього рахунки за послуги з централізованого опалення надавались ЛМКП «Львівтеплоенерго». В будинку, де проживають позивачі встановлено будинковий лічильник і позивачі платять за показниками опалювальної площі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі є співвласниками та проживають в квартирі № 60 на вул. Пасічній, 79 у м. Львові.

Основні принципи встановлення та застосування цін і тарифів та організація контролю за їх дотриманням закріплено в Законі України «Про ціни та ціноутворення».

Згідно з приписами ст. 6 Закону України «Про ціни і ціноутворення», органи місцевого самоврядування забезпечують реалізацію державної цінової політики у межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до приписів статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад віднесені повноваження з встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

За приписами ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, окрім іншого, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до Закону.

Статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» унормовано, що тарифи на виробництво, транспортування і постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для субєктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Державне регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги здійснюється, зокрема, шляхом нормативного регулювання надання житлово-комунальних послуг споживачам за цінами/тарифами, затвердженими в установленому законом порядку ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Частиною 3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Тарифом (ціною) на теплову енергію, згідно із ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», є грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води визначається Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженим постановою КМУ № 869 від 01.06.2011р.

Згідно п. 2 цього Порядку № 869, він застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій, а також для субєктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб'єктів під час розрахунку зазначених тарифів.

Формування тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється з урахуванням витрат за кожним видом ліцензованої діяльності, облік яких ведеться ліцензіатом окремо п. 5 Порядку № 869.

Ліцензіатам, що одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, можуть в установленому порядку встановлюватися двоставкові тарифи на теплову енергію. При цьому окремо визначаються умовно-постійна та умовно-змінна частини такого тарифу п. 39 Порядку № 869.

Згідно з п. 39 Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою КМУ № 955 від 10.07.2006р., який також був чинним у спірний період, підприємства застосовують двоставкові тарифи на надання послуг з централізованого опалення, затверджені в установленому порядку.

Тобто, в період чинності постанови КМУ № 955 встановлення двоставкових тарифів було обовязком підприємств, які надають послуги з централізованого опалення, тоді як в період чинності постанови КМУ № 869 їх правом.

Тарифи на теплову енергію та на надання послуг з централізованого опалення і з підігріву води встановлено Рішенням ЛМР № 930 від 02.09.2008р. «Про затвердження тарифів на теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання, враховуючи економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, транспортування та постачання». Вказане рішення, а також рішення виконавчого комітету від 20.10.2006 № 1189 «Про двоставковий тариф на теплову енергію, тариф на підігрів води та послуги з централізованого опалення і з підігріву води» скасоване ухвалою Львівської міської ради від 27.06.2013р. № 2437, проте така ухвала міської ради, скасована постановою Галицького районного суду м. Львова від 14.11.2013р. (справа № 461/8578/13-а), яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014р. та ухвалою ВАС України від 10.05.2016р., чим спростовується позиція сторони позивачів про неправомірність дій відповідача щодо нарахування плати за житлово-комунальні послуги за двоставковим тарифом.

Вказане вище виключає можливість задоволення вимоги про стягнення з відповідача зайво нарахованих коштів в сумі 4015,99 грн. при нарахуванні за опалення по двоставковому тарифу та крім цього, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодна з цих норм позивачами не виконана, адже наданий позивачем розрахунок (а.с.3) не підтверджується жодними доказами, в тому числі доказами про кількість використаних Гкал за обрахований позивачем період.

Тому, таку вимогу належить залишити без задоволення.

Аналогічно, без задоволення слід залишити вимогу про зобовязання відповідача виконати рішення Апеляційного суду Львівської області від 26.10.2015р. та списати з особового рахунка по квартирі № 60 будинку № 79 на вул. Пасічна у м. Львові дебіторську заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 1375,72 грн. та за централізоване опалення в сумі 2115,11 грн.

За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 19 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Дійсно, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.10.2015р. (а.с.17-19), відмовлено ЛКП «Дім» в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за утримання та обслуговування житлового будинку № 79 по вул. Пасічна у м. Львові в розмірі 1375,72 грн. та про стягнення заборгованості за послуги з центрального опалення квартири № 60 житлового будинку № 79 на вул. Пасічна у м. Львові в розмірі 2115,11 грн.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до змісту ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Вказане свідчить про те, що єдиноможливим наслідком спливу позовної давності є відмова в задоволенні позову саме у звязку з пропуском такого строку і за умови, що відповідачем подано відповідну заяву і при цьому, відсутні підстави для поновлення пропущеного строку.

В будь-який інший спосіб, в тому числі у спосіб покладення обовязку списати заборгованість у звязку з спливом строку позовної давності такі наслідки не можуть застосовуватись, адже по суті, вказаним обмежується право позивача, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і згідно з яким кожен має право на розгляд його справи судом.

З огляду на це, в задоволенні вимоги про покладення на відповідача обовязку списати заборгованість також належить відмовити.

Натомість, як вбачається зі змісту мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Львівської області від 26.10.2015р., в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за утримання та обслуговування житлового будинку № 79 по вул. Пасічна у м. Львові в розмірі 1375,72 грн. та заборгованості за послуги з центрального опалення квартири № 60 житлового будинку № 79 на вул. Пасічна у м. Львові в розмірі 2115,11 грн. відмовлено не у звязку з пропуском строку позовної давності, а у звязку з їх недоведеністю (а.с.18зв. абз.2, 3, 4).

В кінцевому, відповідач не обмежений у праві на предявлення вимоги про стягнення цієї заборгованості з підстав, інших ніж зазначені в позові, за результатами розгляду якого апеляційним судом ухвалено рішення від 26.10.2015р., однак ухвалення рішення про покладення обовязку списати заборгованість буде обмеженням відповідача у праві на звернення до суду.

Як наслідок, належить залишити без задоволення вимогу про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в. п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до зазначеного, а також положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт завдання моральної шкоди та її розмір, однак, як і в попередньому випадку, такі вимоги закону залишились не виконаними.

Ні в мотивах позову, ні в судовому засіданні представником позивачів не зазначено, з яких міркувань виходили позивачі оцінюючи спричинену моральну шкоду, а також не зазначено, в якому розмірі для кожного з них спричинено моральних страждань.

Аналізуючи обставини справи в сукупності, суд приходить до висновку, що факт завдання моральної шкоди є недоведеним і відповідно, також відмовляє в задоволенні цієї вимоги.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 (79038, м. Львів, вул. Пасічна, 79/60), ОСОБА_2 (79038, м. Львів, вул. Пасічна, 79/60), ОСОБА_3 (79038, м. Львів, вул. Пасічна, 79/60), ОСОБА_4 (79038, м. Львів, вул. Пасічна, 79/60) до Львівського комунального підприємства «Дім», (79032, м. Львів, вул. Дж. Вашингтона, 5а, ) третя особа Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (м. Львів, вул. Д. Апостола, 1, ) про зобовязання повернути зайво нараховані кошти, відшкодування моральної шкоди, списання дебіторської заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 12.02.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.