Провадження № 2/161/534/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Подзірова А.О., за участю секретаря судового засідання Кубяк О.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання прав власності на частку в спільному майні подружжя,-
Позивач у судове засідання не зявилася, однак у заяві від 13 лютого 2018 року просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не зявилася в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, інвентаризаційну справу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 16 вересня 1989 року по 23 серпня 2011 року (а.с.4-5).
Хоча рішення суду про розірвання шлюбу було винесено 22 січня 2002 року, однак відповідно до вимог діючої на час його ухвалення статті 44 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), шлюб вважався припиненим з моменту державної реєстрації цього припинення, яка була здійснена лише 23 серпня 2011 року (а.с.5).
Як слідує з матеріалів інвентаризаційної справи, вказаний житловий будинок юридично не розподілений на окремі квартири, хоча технічно співвласниками проведений такий розподіл.
Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Посилання позивача на норми Сімейного кодексу України (далі СК України) в цій частині є помилковим, оскільки спірні правовідносини виникли за час дії КпШС України.
Враховуючи те, що спірна частина будинку була придбана відповідачем за час проживання у шлюбі з позивачем, вона є спільною сумісною власністю цього подружжя.
Статтею 29 КпШС України визначено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
А статтею 70 СК України (чинної на час виникнення спору щодо поділу майна) визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як встановлено судом, під час звернення до суду позивач сплатив судовий збір у загальному розмірі 3 000,00 грн., тому вказану суму судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 141, 265, 280 ЦПК України, на підставі ст. ст. 22, 28 КпШС України, ст.70 СК України, суд, -
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт АС704610 виданий Луцьким МВ УМВС України у Волинській області 28 квітня 2000 року, адреса реєстрації АДРЕСА_1, РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі гривень).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 15 лютого 2018 року.
Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області ОСОБА_6