Номер провадження: 22-ц/785/1065/18
Номер справи місцевого суду: 520/44/15-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

за участю: представника відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 01 квітня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитом,-

В С Т А Н О В И Л А:

06 січня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитом.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 04 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСибанк» та ОСОБА_4. було укладено Договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 31 163 доларів США, який зобов'язався повернути в строк до 07 липня 2015 року або достроково зі сплатою процентів за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_5 поручилась перед Кредитором за належне виконання взятих ОСОБА_4 зобов'язань згідно Кредитного договору.

Справа розглянута за відсутності відповідачів.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 01 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 23 лютого 2017 року заяву ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення від 01 квітня 2015 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони були сповіщені належним чином та завчасно, документів підтверджуючих поважність причини неявки до апеляційного суду ними надано не було. Крім того, інтереси відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 представляє довірена особа. Тому у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСибанк», та ОСОБА_4 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, за яким позичальник отримав грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 31 163 доларів США, на споживчі цілі на строк до 07 липня 2015 року із сплатою 13,5 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (а.с. 6-19).

Одночасно з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки №215852, відповідно до якого ОСОБА_5 поручилась перед Кредитором за належне виконання взятих ОСОБА_4 зобов'язань згідно Кредитного договору (а.с. 25-26).

08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору від 07 липня 2008 року та договору поруки у повному обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», останнім було передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 32-33).

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачі зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконали, що має своє відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 станом на 12.12.2014р. має заборгованість у сумі 58 319, 47 доларів США, з яких: тіло кредиту - 29 498, 74 дол. США, відсотки - 28 820, 73 дол. США (а.с. 24).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позичальник, відповідач ОСОБА_4, не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаним договором. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в розмірі 58 319, 47 доларів США, з яких: тіло кредиту - 29 498, 74 дол. США, відсотки - 28 820, 73 дол. США, що на час апеляційного розгляду еквівалентно за курсом НБУ 1 581624,03 гривень.

Однак колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість за кредитним договором має бути стягнута також із поручителя, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Порука є видом забезпечення виконання зобов'язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов'язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов'язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Згідно ч. 1 та 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 2.2. Договору поруки, у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором, кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10 робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом з повідомленням про його вручення) (а.с. 25).

У п. 3.1. Договору поруки зазначено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (а.с. 25).

Однак у відповідності до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

У пункті 24 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» в редакції постанови Пленуму №7 Від 07 лютого 2014 року, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Аналіз зазначеної норми права та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Отже, виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя, що узгоджується з правовою позицію, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2012 року за № 6-68цс11, у справі за №-48цс11, у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник не сплачував чергові платежі з 06 січня 2012 року, що підтверджується наданим Банком розрахунком заборгованості (а.с. 169), а з вказаним позовом Банк звернувся до боржника та поручителя 06 січня 2015 року (а.с. 2).

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що порука припинилася з 06 липня 2012 року у зв'язку із спливом шестимісячного строку від дня настання строку виконання таких зобов'язань, що узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16.

Отже, поручитель ОСОБА_5 не порушила прав Банку, тому у задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити.

Посилання представника відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, оскільки судом не враховано, що позивачем не надані докази передачі права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться в статтях 10, 60 ЦПК України (2004р).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із принципами змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач була зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, у даному випадку відсутності підстав у позивача вимагати повернення кредитних коштів, але ніяких доказів з цього приводу відповідачі до суду апеляційної інстанції не надали.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Як передбачено ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

У відповідності до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.

Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цедентові.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 517 ЦК України зазначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

З матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №2949 2950 (а.с. 138-157).

Згідно Додатку №1 до вказаного договору купівлі-продажу позивачу було передано право вимоги, у тому числі, по кредитному договору № 0 від 07 липня 2008 року, укладеного з ОСОБА_4, та договору поруки №215852, укладеного з ОСОБА_5 (а.с. 161-164).

18 січня 2012 року позивач направив відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомлення про передачу ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором та договором поруки та зазначив розрахунковий рахунок, на який необхідно здійснювати платежі за кредитним договором, що підтверджується списком рекомендованих відправлень від 18 січня 2012 року (а.с. 131-133, 134, 135-137)

Отже, позивач надав належні та допустимі докази заміни кредитора, тому внаслідок укладення договору від 08 грудня 2011 року відбулась заміна кредитора, а саме, АТ "Дельта Банк" набуло статусу нового кредитора/стягувача за вказаним кредитним договором, позичальником/боржником якого є відповідач ОСОБА_4. Підстав для невиконання кредитних зобов'язань новому кредитору, передбачених ч. 2 ст. 517 ЦК України у даному випадку немає.

Дійсно в матеріалах справи немає відомостей про отримання відповідачами письмових повідомлень від 18 січня 2012 року.

Як передбачено ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Однак в матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_4 свого обов'язку за кредитним договором перед ПАТ «УкрСиббанк», згідно наданих відповідачем ОСОБА_4 платіжних квитанцій останній платіж був ним здійснений 14 січня 2010 року (а.с. 67-74).

Доводи представника відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, оскільки судом не враховано, що позивачем не наданий належний розрахунок заборгованості за кредитним договором, не приймаються до уваги за таких підстав.

Як вже зазначалось вище, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства відповідачі були зобов'язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися, як на заперечення проти позову, у даному випадку відсутності належного розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Позивач надав суду апеляційної інстанції належний розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 169), але відповідачі не надали суду апеляційної інстанції ніякого розрахунку за кредитним договором у спростування доводів позовної заяви.

Посилання на копії платіжних квитанцій про сплату щомісячних платежів Банку з 07 липня 2008 року по 14 січня 2010 року на суму 12453, 22 гривень (а.с. 67-71), як на доказ виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі є помилковими, оскільки відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

У частині 1 ст. 545 ЦК України зазначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

В матеріалах справи такий документ відсутній, тому зобов'язання відповідача ОСОБА_4 за кредитним договором не виконані належним чином й він зобов'язаний сплатити позивачу заборгованість за цим договором.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_4.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи у повній мірі не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_4.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі немає.

Порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, ч. 4 ст. 559 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, а саме, скасування його в частині вимог до поручителя й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні в цій частині позову, в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі ч.ч. 1 та 13 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 4, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 01 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (Код , адреса місця знаходження: м.Київ вул. Щорса, 36Б) заборгованість за Договір про надання споживчого кредиту №0 від 04.07.2008р. у розмірі 58 319,47 доларів США, що еквівалентно на день винесення постанови 1 581 624, 03 гривень та судові витрати у розмірі 3 654 гривні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено: 16 лютого 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік