Головуючий суду 1 інстанції - Соболєв Є.О.
Доповідач -Орлов І.В.
Справа № 408/2391/17-ц
Провадження № 22ц/782/981/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Авалян Н.М., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового

засідання: Подрябінкіна Я.Г.,

представника відповідача: Маловика Д.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_4

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року (суддя Соболєв Є.О.) у справі № 408/2391/17-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», -

в с т а н о в и в :

26 травня 2017 ОСОБА_4 (далі позивач) звернувся до ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» (далі відповідач) з позовом в якому просив суд стягнути з відповідача: 1) заборгованість із заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 6.960, 51 гривень; 2) компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у розмірі 21.925, 60 гривень; 3) вихідну допомогу у зв'язку із порушенням законодавства про працю у розмірі 31.322, 28 гривень; 4) компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середньомісячного заробітку по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 03 грудня 2001 року він працював у ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит». 20 березня 2017 року ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі статті 38 Кодексу Законів про працю (КЗпП) України за власним бажанням. У порушенні вимог трудового законодавства відповідач не виплатив заробітну палату за березень 2017 року, не провів повного розрахунку з позивачем при його звільненні, що змусило ОСОБА_4 звернутися до суду за захистом своїх трудових прав.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив: рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 місцевий суд: 1) безпідставно відхилив та не взяв до уваги подані позивачем належні та допустимі докази - копію трудової книжки та копії розрахункових листів; 2) неправильно застосував до спірних трудових правовідносин положення статті 617 Цивільного кодексу України про звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання внаслідок непереборної сили, а також помилково розповсюдив на правовідносини сторін Розпорядження Кабінету Міністрів України від 19 липня 2017 року № 498-р, яке набрало чинності після звільнення позивача з роботи; 3) оскільки ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» здійснює управління і облік фінансово-господарської діяльності за адресою: Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Гоголя, будинок 24-А, висновок місцевого суд про те, що відповідач не міг нарахувати та виплатити належні позивачу гроші на час його звільнення, а також не міг надати суду відповідні довідки (про розмір заборгованості із заробітної плати, про кількість невикористаних днів відпустки, про розмір середньомісячної заробітної плати та інші), обставинам справи не відповідає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи скаржника, апеляційний суд залишає скаргу без задоволення, з огляду на таке.

Відмову у задоволенні позову місцевий суд обґрунтував загальним висновком про те, що на час ухвалення судового рішення трудові права позивача не можна вважати порушеними відповідачем. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження фактів, якими ОСОБА_4 обґрунтовував свої вимоги. Отримання належних та допустимих доказів для правильного вирішення заявленого спору можливе після повернення втраченого з 13 березня 2017 року контролю і доступу ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» до своїх виробничих потужностей та іншого майна у місті Довжанську (Свердловську).

Апеляційний суд погоджується з правильністю такого загального висновку, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, в ласник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (стаття 44 КЗпП України).

Статтею 617 Цивільного кодексу (ЦК) України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 працював гірничим майстром у відокремленому підрозділі «Шахтоуправління Червонопартизанське» Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит», якій розташований на тимчасово непідконтрольній Україні території міста Довжанськ (Свердловськ) Луганської області.

18 березня 2017 року за заявою ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» Головним управлінням Національної поліції у місті Києві було відкрите кримінальне провадження за фактом захоплення невстановленими особами майнового комплексу за адресою: Луганська область місто Довжанськ, вулиця Енгельса, 1, за ознаками кримінального злочину встановленого частиною 3 статтею 206 Кримінального кодексу України (протидія законній господарський діяльності за обтяжуючих обставин) (а. с. 44-48).

20 березня 2017 року ОСОБА_4 був звільнений з ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит».

24 липня 2017 року за № 2369/2/21-10.2 Торгово-промисловою палатою від України був наданий Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання Товариством з обмеженою відповідністю «ДТЕК Свердловантрацит» обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а. с. 24-43).

Згідно з даними витребуваної з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області довідки Форми ОК-7, інформація про отримання позивачем, як працівником ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит», доходу за березень 2017 року не подавалася (а. с. 149).

У цивільному процесуальному праві під предметом позову розуміють конкретну матеріально-правову вимогу, яку позивач пред'являє до відповідача і стосовно якої суд повинен ухвалити рішення.

Предметом заявленого ОСОБА_4 позову були вимоги про: 1) виплату заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 6.960,51 гривень; 2) проведення повного розрахунку при звільненні, який включає виплату компенсації за невикористані позивачем дні відпустки у розмірі 21.925,60 гривень та виплату вихідної допомоги; 3) застосування до відповідача передбаченої статтею 117 КЗпП України матеріальної відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пункт 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК* України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК* України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК* України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (Примітка: тут і далі ЦПК * - посилання на редакцію Цивільного процесуального кодексу України яка була чинною до 15.12.2017 року.)

Отже, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, у судовому засіданні досліджується кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК* України) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК* України).

З характеру заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, у справі підлягали встановленню та входили до обов'язкового предмету доказування, зокрема, факти виходів позивача на роботу із зазначенням кількості відпрацьованих ним днів (годин) у березні 2017 року; розмір та складові нарахованої позивачу заробітної плати за березень 2017 року; періоди та кількість невикористаних позивачем днів відпустки; розмір та складові його середньомісячної заробітної плати; розмір та складові вихідної допомоги та інші.

Зазначені факти (обставини) за правилами частини 2 статті 59 ЦПК* України (78 частини 2 ЦПК України) мають підтверджуватися виключно такими засобами доказування як письмові докази, речові докази, а з 15.12.2017 року - електронні докази. Разом з тим, у визначеному процесуальним законом України порядку, отримати такі докази, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції так і на час апеляційного перегляду справи, неможливо.

Місцевий суд правильного відхилив подані позивачем копії трудової книжки та розрахункових листів, вважаючи їх неналежними та недопустимими доказами. Висновок місцевого суду про відсутність вини відповідача у непроведені повного розрахунку з позивачем під час його звільнення, апеляційний суд вважає передчасним, оскільки зазначений висновок знаходиться у певному логічному протиріччі з базовим висновком суду про те, що визначеними процесуальним законом засобами доказування, не можливо встановити обставин (факти), якими ОСОБА_4 обґрунтовував свій позов.

Таким чином, про порушення відповідачем трудових прав позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, не доведено. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що не позбавляє ОСОБА_4 у майбутньому скористатися правом на перегляд цього рішення з передбачених пунктом 1 частини 2 статті 423 ЦПК України підстав.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, статтею 375 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складання повного тексту постанови - 13 лютого 2018 року.

Головуючий: Орлов І.В.

Судді: Авалян Н.М.

Кострицький В.В.