АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

06 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року (суддя Колдіна О.О.) у справі № 752/5761/17 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Торговий дім Морозівський» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

16 березня 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що її з порушенням трудового законодавства було звільнено з роботи з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Торговий дім Морозівський» (ПрАТ «ТД Морозівський», Підприємство) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що до відома позивача не доводився зміст наказу № 9 від 05.12.2016 «Про оптимізацію структури ПрАТ «ТД Морозівський» та скорочення штату працівників» на підставі якого видано наказ про її звільнення. Посилаючись на витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15.03.2017, вважала, що ніяких змін в організації роботи Підприємства не відбулося, а звільнення є результатом упередженого ставлення та помсти з боку посадових осіб відповідача, зокрема директора ОСОБА_3, голови наглядової ради ОСОБА_4, оскільки вона та її чоловік ОСОБА_5, який є кінцевим бенефеціарним власником ПрАТ «ТД Морозівський», брали участь у справах з господарських спорів з іншим бенефеціарним власником ПрАТ «ТД Морозівський» ОСОБА_6 і на даний час призначено судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та інших осіб.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_7, надав до суду письмові заперечення (т. 1, а.с. 40).

Зазначав, що ОСОБА_1 звільнено з посади комерційного директора ПрАТ «ТД Морозівський» на законних підставах, з додержанням встановленого законом порядку звільнення з ініціативи власника підприємства, та у зв'язку з неможливістю переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Рішення про оптимізацію структури Підприємства шляхом скорочення штату працівників, зокрема посади комерційного директора, яку обіймала позивачка, прийнято директором у межах своїх повноважень, відповідно до Статуту ПрАТ «ТД Морозівський», Положення про виконавчий орган, а також у відповідності до ч. 3 ст. 67 Господарського кодексу України.

Вказував на те, що при підготовці та виданні наказу № 9 від 05.12.2016 було враховано, що протягом останніх років Підприємство не здійснювало діяльність за кодом КВЕД 47.11 «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами», припинено діяльність магазину, приміщення магазину здається в оренду.

Оскількиосновним видом діяльності відповідача за кодом КВЕД 68.20 є «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», повноваження комерційного директора, встановлені посадовою інструкцією від 01.10.2012 (вивчення, аналіз попиту споживачів на товари та торгівельні послуги, організація експертизи споживчих характеристик та якості товарів, формування конкурентоспроможного товарного асортименту, встановлення господарських зв'язків з виробниками (постачальниками) товарів, забезпечення контролю якості товарів, стану тари, пакувальних матеріалів та інші обов'язки за посадовою інструкцією) не мали практичного наповнення та застосування.

Не зважаючи на те, що трудовим законодавством не передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу надавати працівнику техніко-економічне обґрунтування щодо скорочення штату працівників та інші пов'язані з цим документи, директором було видано наказ про проведення загальних зборів з цього питання та направлено позивачу повідомлення про час та місце проведення цих зборів. На загальних зборах трудового колективу, які відбулися 15.12.2016 присутнім було доведено до відома сутність змін в організації виробництва і праці, що зумовили скорочення штату працівників.

Вважав безпідставними посилання позивачки на те, що звільнення є незаконним у зв'язку з тим, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено жодних змін в організації виробництва і праці Підприємства та інформації, оскільки Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» не передбачено внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо штату працівників, його скорочення, звільнення працівників.

Також вважав, що посилання позивачки на упереджене ставлення до неї та помсти з боку посадових осіб відповідача не відповідає обставинам справи та є вимислом позивачки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з допущеними судом порушеннями норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням і неправильним встановленням обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильною оцінкою доказів.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачем на обґрунтування своїх заперечень не надано до суду належних та допустимих доказів, які підтверджують зміни в організації виробництва та (або) праці, внаслідок чого скорочено посаду, яку обіймала позивачка.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції також не взяв до уваги та не надав правової оцінки доказам упередженого ставлення до позивачки з боку ПрАТ «ТД Морозівський», та помсти з боку посадових осіб Підприємства.

Вказувала, що посилання в рішенні суду на те, що відповідач з 2012 року не здійснює роздрібної торгівлі, діяльність магазину припинена, а приміщення перебувають в оренді, є необґрунтованими.

Також зазначала, що не відповідає дійсним обставинам справи і наявним в матеріалах справи письмовим доказам висновок суду першої інстанції про повідомлення позивача про час та місце проведення загальних зборів, на яких було схвалено трудовим колективом рішення щодо оптимізації структури Підприємства, участь в яких не брала позивачка.

Судом безпідставно відхилено доводи позивачки про те, що вона має переважне право на залишення на роботі.

Посилаючись на те, що у зв'язку з неправильним застосуванням і порушенням ст. 43 Конституції України, ст. 2, 2-1, 40, 42, 49-2 КЗпП України суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність підстав для звільнення позивача з посади з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, просила рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачки - ОСОБА_8судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представники відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення без змін.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що до 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 працювала на посаді комерційного директора у ПрАТ «ТД Морозівський» та виконувала повноваження, встановлені посадовою інструкцією від 01.10.2012 (вивчення, аналіз попиту споживачів на товари та торгівельні послуги, організація експертизи споживчих характеристик та якості товарів, формування конкурентоспроможного товарного асортименту, встановлення господарських зв'язків з виробниками (постачальниками) товарів, забезпечення контролю якості товарів, стану тари, пакувальних матеріалів та інші обов'язки за посадовою інструкцією).

З 20 лютого 2017 року наказом № 1-к від 17.02.2017 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади комерційного директора ПрАТ «ТД «Морозівський» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, що регулює порядок звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Крім цього, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не має можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем 05 грудня 2016 року видано наказ № 9 «Про оптимізацію структури ПрАТ «ТД Морозівський» та скорочення штату працівників». Згідно даного наказу структуру Підприємства оптимізовано шляхом скорочення штату працівників, зокрема скороченням посади «комерційний директор».

Як встановлено судом зазначені дії були зумовлені тим, що з 2012 року Підприємством не здійснюється діяльність щодо роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, діяльність магазину припинена, приміщення перебувають в оренді, що підтверджується відповідними Договорами оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 літ. А від 29.12.2012 та від 01.02.2016.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, щодо помилковості висновку суду про нездійснення Підприємством діяльності, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справами, зокрема листом № 2 від 21.01.2013 про анулювання торгового патенту Підприємства Серія ТПБ № 623788, довідкою № 14 від 12.09.2017 про відсутність торгівельної діяльності у ПрАТ «ТД Морозівський» та штатними розписами зі скороченням, починаючи з 2012 року, звітами до податкової інспекції, договорами оренди приміщення, починаючи з 2012 року (т. 1, а.с. 135, 136, 139-145, 146-161, 162-173).

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, а саме з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПрАТ «ТД Морозівський» має декілька видів діяльності, зокрема за кодом КВЕД 46.18 «Діяльність посередників, що спеціалізуються в торгівлі іншими товарами», КВЕД 46.39 «Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами», КВЕД 46.90 «Неспеціалізована оптова торгівля», КВЕД 47.11 «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами», КВЕД 56.10 «Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування». Проте, основним видом діяльності ПрАТ «ТД Морозівський» є вид діяльності за кодом КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію орендованого нерухомого майна» (т. 1, а.с. 10-11).

Позивачем не спростовано належними доказами доводи відповідача, що у зв'язку з тим, щоПідприємством не здійснювалася діяльність щодо роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, діяльність магазину припинена, приміщення перебувають в оренді, то повноваження, якими була наділена ОСОБА_1, обіймаючи посаду комерційного директора, не мали практичного наповнення та застосування.

Доводи ОСОБА_1 про те, що не внесення відповідачем до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про скорочення штату, свідчить про те, що у відповідача не відбулося змін в організації роботи, є необґрунтованими, оскільки Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та інші законодавчі акти не встановлюють обов'язку вносити таку інформацію.

Судом встановлено, що 07.12.2016 виконавчим органом Підприємства був виданий наказ № 11 «Про затвердження та введення в дію нового штатного розпису», відповідно до якого затверджено та введено в дію новий штатний розпис ПрАТ «ТД Морозівський» з 08 грудня 2016 року. В наказі також зазначено, що попередні штатні розписи є недійсними.

З метою доведення до трудового колективу інформації щодо оптимізації структури ПрАТ «ТД Морозівський» шляхом скорочення штату працівників директором Підприємства видано наказ № 8 від 05.12.2016 «Про проведення загальних зборів трудового колективу ПрАТ «ТД Морозівський» 15.12.2016. Рішенням загальних зборів трудового колективу Підприємства 15 грудня 2016 року схвалено проведення оптимізації структури ПрАТ «ТД Морозівський». Про проведення зборів повідомлялася ОСОБА_1, однак участі в них не приймала.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновку суду обставинам справи щодо повідомлення ОСОБА_1 про проведення загальних зборів 15.12.2016 не мають правового значення для вирішення справи, оскільки скликання загальних зборів трудового колективу не є обов'язковою складовою частиною оптимізації структури Підприємства, скорочення штату працівників або процедури звільнення працівника.

Листом № 19 від 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 була повідомлена про заплановане звільнення у зв'язку з оптимізацією структури ПрАТ «ТД «Морозівський» шляхом скорочення штату працівників, а саме посади комерційного директора Підприємства. Листом також повідомлено про відсутність вільних посад у Підприємстві, що унеможливлює переведення ОСОБА_1 на іншу посаду.

Відповідно до наказу № 1-к від 17.02.2017 ОСОБА_1 з 20.02.2017 звільнено із займаної посади комерційного директора ПрАТ «ТД Морозівський» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що у повідомленні про заплановане вивільнення працівників відсутнє посилання на наказ Підприємства № 9 від 05.12.2016 про оптимізацію структури підприємства не свідчить про незаконність звільнення, оскільки трудовим законодавством не передбачено обов'язку власника або уповноваженого ним органу надавати працівникові техніко-економічне обґрунтування щодо скорочення штату працівників та інші пов'язані з цим документи.

Доводи ОСОБА_10 щодо переважного права залишення на роботі також є необґрунтованими з наступних підстав.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як встановлено судом, згідно штатного розпису Підприємства, затвердженого наказом № 4 від 27.04.2016 на Підприємстві було 5,25 штатних одиниць, а згідно штатного розпису, затвердженого 29.12.2016 на Підприємстві залишилося 4,25 штатних одиниць.

Посаду комерційного директора ПрАТ «ТД Морозівський», яку обіймала ОСОБА_1, скорочено. Наявними в матеріалах справи доказами, зокрема штатним розписом, який введено в дію з 08.12.2016, підтверджується відсутність вакантних місць на Підприємстві у період з дня попередження ОСОБА_1 про звільнення до дня розірвання трудового договору на Підприємстві.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, встановивши, що в ПрАТ «ТД «Морозівський» відбулося скорочення штату працівників, а відповідачем, як роботодавцем, було дотримано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника у разі скорочення штату працівників, дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги наявність у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі, оскільки як вірно встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами на Підприємстві відбулося скорочення штату, тобто скорочення конкретної посади - комерційного директора, яку обіймала позивачка, а не скорочення чисельності рівних за умовами та посадами працівників.

З огляду на викладене не мають і правового значення посилання представника позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на те, що інші працівники на Підприємстві працювали за сумісництвом, що не враховано судом першої інстанції, оскільки як зазначено вище відбулося скорочення штату (конкретної посади), а не чисельності працівників.

Крім цього, як пояснила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_7 на Підприємстві не було вакантних посад, які за своєю спеціалізацією та освітою могла обіймати ОСОБА_1, оскільки за фахом ОСОБА_1 була горним інженером.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не звернув уваги та не надав правової оцінки доказам упередженого ставлення до ОСОБА_1 та помсти з боку посадових осіб ПрАТ «ТД Морозівський».

Частиною 1 статті 81 ЦПК України в новій редакції, яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, в порушення наведеної норми ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами упередженого ставлення до неї та помсти з боку посадових осіб ПрАТ «ТД Морозівський».

Надані позивачкою витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, скріншоти із сайту Судової влади щодо стану розгляду судових справ не є належними доказами у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України, та не доводять, що звільнення позивачки відбулося з порушенням принципу рівності прав і можливостей, внаслідок дискримінації у сфері праці, яке пов'язано з сімейним станом, сімейними обов'язками, та зверненням до суду за захистом своїх прав.

З метою повного та всебічного з'ясування обставин справи щодо доводів позивача про дискримінацію у сфері праці, представнику позивача в судовому засіданні було надано право надати пояснення та належні і допустимі докази з цього приводу, яким остання скористалася на власний розсуд. Надати пояснення з цього питання відмовилася, посилаючись на свою необізнаність.

Таким чином, розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закон № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Дата виготовлення повного тексту постанови - 08 лютого 2018 рік.

Головуючий:

Судді:

Єдиний унікальний номер справи: 752/5761/17

Апеляційне провадження: № 22-ц/796/717/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.