Постанова

іменем України

12 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 755/9725/15-ц

провадження № 61-5637 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С.О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8, ОСОБА_9,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року у складі судді Бартащук Л. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2016 року у складі суддів: Пікуль А. А., Борисової О. В., Гаращенка Д. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості у розмірі 468 600 грн, з яких 426 тис. грн - сума основного боргу, а 46 860 грн - штраф.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 травня 2014 року між ним та Приватним підприємством «Вихід-2» (далі - ПП «Вихід-2») було укладено договір підряду, за умовами якого він зобов'язався на власний ризик виконати роботи, зазначені у підпункті 1.2. пункту 1 договору підряду (монтаж, будівництво, облаштування) на об'єкті ПП «Вихід-2», який у свою чергу зобов'язався прийняти роботи і оплатити її. Згідно з підпунктом 2.1. пункту 2 договору підряду ціною цього договору є загальна вартість виконаних робіт, що становить 426 тис. грн, а строк їх виконання за умовами підпункту 3.2. пункту 3 цього договору становив не пізніше 25 грудня 2014 року. Він виконав та передав, а ПП «Вихід-2» прийняло роботи на об'єкті, про що сторонами було складено Акти приймання-передання виконаних робіт до договору підряду. Проте всупереч умовам договору товариство не провело з ним розрахунок за виконані роботи, а згодом повідомило, що розрахунок буде проведено лише після збору та реалізації нового врожаю у 2015 році. 16 липня 2014 року між ним та ОСОБА_7, який був єдиним засновником ПП «Вихід-2» було укладено договір поруки, за умовами якого відповідач зобов'язався погасити заборгованість за Договором підряду протягом трьох місяців з дня отримання вимоги від кредитора. На виконання умови договору поруки ним було вручено, а відповідачем отримано 2 грудня 2014 року вимогу про повернення грошових коштів. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 468 600 грн, з яких: 426 тис. грн - сума основного боргу, 42 600 грн - штраф та 8 366 грн 40 коп. - судові витрати, а всього стягнуто 476 966 грн 40 коп.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 суди не взяли до уваги доводи щодо не підписання відповідачем договору поруки від 16 липня 2014 року, не звернули уваги на те, що роботи за договором підряду були виконані іншими особами ще у 2012 році, а позивач не здійснював їх, оскільки не мав відповідної кваліфікації та не був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Судами безпідставно було відмовлено у задоволенні його клопотання про призначення технічної експертизи щодо встановлення дати виконання підпису ОСОБА_7 в договорі поруки від 16 липня 2014 року та на вимозі від 2 грудня 2014 року до цього договору. Крім того, апеляційний суд проігнорував його клопотання про відкладення розгляду справи 9 листопада 2016 року, у зв'язку з чим позбавив його можливості надати додаткові пояснення та аргументи щодо поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У січні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11 подав заперечення на касаційну скаргу і просив її відхилити, посилаючись на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для їх скасування, оскільки судами правильно встановлено фактичні обставини справи.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу № 755/9725/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_4 - ОСОБА_11, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час їх ухвалення, щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 20 травня 2014 року між ПП «Вихід-2» та ОСОБА_4 було укладено договір підряду, за умовами якого ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання виконати ряд будівельних та монтажних робіт, які визначені підпунктом 1.2 пункту 1 договору.

Вартість виконаних робіт за умовами цього договору становила 426 тис. грн без ПДВ, а строк їх виконання - до 25 грудня 2014 року.

Згідно з актами прийому-передання виконаних робіт до договору підряду № 1 від 11 листопада 2014 року та № 2 від 24 листопада 2014 року позивач передав, а підприємство прийняло без будь-яких зауважень стосовно кількості, якості, строків виконання тощо усі роботи, передбачені умовами договору підряду.

Відповідно до підпунктів 2.2., 2.3. пункту 2 договору підряду підприємство зобов'язалося оплатити ціну договору підряду у повному обсязі готівкою через касу підприємства або грошовим переказом на адресу позивача/його рахунок протягом трьох днів від дня прийняття виконаних робіт, тобто не пізніше 27 листопада 2014 року.

Листом від 25 листопада 2014 року ПП «Вихід-2» визнало заборгованість за договором підряду, зазначивши, що здійснити розрахунки матиме змогу лише після збору та реалізації нового врожаю у 2015 році.

Станом на 1 грудня 2014 року і на час розгляду справи в судах підприємство не виконало встановлений договором обов'язок з оплати робіт в сумі 426 тис. грн, що сторонами визнається.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання.

Частиною першою статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про порушення ПП «Вихід-2» взятих на себе зобов'язань за Договором підряду, оскільки підприємство не виплатило позивачу у встановлений договором строк грошову суму за виконані роботи, які прийняло без зауважень і претензій.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 травня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 367/1391/16-ц за позовом ПП «Вихід-2» до ОСОБА_4 про визнання договору підряду недійсним у позові відмовлено. Цим рішенням встановлено, що договір підряду не є фіктивним, був спрямований на створення та реальне настання правових наслідків, директор підприємства мав повноваження на його укладення/підписання, як і актів про прийняття робіт, а роботи, передбачені умовами договору і зазначені в актах прийому-передачі робіт, відповідали тим, що фактично виконані.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки обставина щодо дійсності договору підряду встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, то вона не підлягає доказуванню у цій справі.

Також судами встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, єдиним засновником ПП «Вихід-2», було укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідач поручився за належне виконання підприємством своїх зобов'язань за договором підряду.

У договорі поруки зазначена дата 16 липня 2014 року, натомість, як встановлено судом, укладення даного договору мало місце 16 червня 2014 року, а дата 16 липня 2014 року є технічною опискою.

Даний факт підтверджується поясненнями позивача і його представників, самого відповідача, який підтвердив, що з позивачем зустрічався саме у червні 2014 року, а в липні цього ж року він перебував за межами України, наявним у справі письмовим доказом щодо часу перебування відповідача в Україні та за її межами.

Згідно з пунктом 4 договору поруки у разі порушення будь-якого забезпеченого порукою зобов'язання кредитор має право пред'явити поручителю вимогу в письмовій формі про оплату відповідної суми грошових коштів. У вимозі повинно бути вказано розмір суми грошових коштів, що підлягають сплаті поручителем, а також міститися інформація про конкретне порушення боржником умов договору підряду, яке стало підставою для направлення вимоги поручителю.

Пунктом 6 цього договору визначено, що поручитель зобов'язується сплатити кредитору зазначену у вимозі суму грошових коштів протягом трьох місяців з дня отримання вимоги від кредитора.

Відповідну письмову вимогу було пред'явлено й отримано відповідачем 2 грудня 2014 року, що підтверджується підписом ОСОБА_7 про отримання цієї вимоги, відповідно строк виконання обов'язку відповідача як поручителя закінчувався 3 березня 2015 року.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 24506/24507/15-32 від 11 лютого 2016 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 8 грудня 2015 року, підписи від імені ОСОБА_7 та рукописний запис («Халвард Хасселоу») на оригіналі договору поруки від 16 липня 2014 року у графі «поручитель» та у письмовій вимозі від 2 грудня 2014 року за договором поруки виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів самим ОСОБА_7.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною другою статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 9 договору поруки передбачено, що у разі невиконання поручителем вимоги протягом трьох місяців з дати її отримання поручитель зобов'язується сплатити кредитору штраф у розмірі 10 % від суми вимоги.

Встановлено, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 468 600 грн, з яких: 426 тис. грн - сума основного боргу, а 42 600 грн - штраф.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень, а також, врахувавши всі обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до поручителя ОСОБА_7, оскільки останній поручився за виконання ПП «Вихід-2» своїх обов'язків за договором підряду у повному обсязі, однак їх не виконав.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_7 не підписував 16 липня 2014 року договір поруки у зв'язку з тим, що перебував за межами України, не заслуговують на увагу, оскільки укладення даного договору мало місце 16 червня 2014 року, а дата 16 липня 2014 року є технічною опискою, що встановлено судом на підставі досліджених доказів. Крім того, факт підписання договору поруки ОСОБА_7 підтверджується і вищезгаданим висновком судово-почеркознавчої експертизи від 11 лютого 2016 року.

Також не заслуговують на увагу наведені у касаційній скарзі доводи щодо виконання робіт за основним договором іншими особами ще у 2012 року, оскільки ці доводи були предметом оцінки суду при вирішенні справи про визнання договору підряду недійним як фіктивного правочину, а тому встановлені за результатами її розгляду обставини не підлягають доказуванню у даній справі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення експертизи, позбавили можливості відповідача з'ясувати обставини, що мають значення для справи, є безпідставними, оскільки дане клопотання було заявлено після проведення у справі почеркознавчої експертизи за клопотанням позивача та не містило обґрунтувань щодо необхідності її проведення для вирішення вказаних відповідачем питань, а заявлене в апеляційному суді клопотання було аналогічним і не містило обґрунтувань щодо неправомірності відмови місцевого суду.

Розгляд апеляційним судом справи без участі ОСОБА_7 та його представників не є підставою для скасування судових рішень. Звертаючись до суду із клопотання про відкладення розгляду справи, представник ОСОБА_8 не підтвердив належними доказами поважність причин його неявки у судове засідання (участь в іншому судовому засіданні), а відповідно до вимог частини другої статті 305 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення, перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін з підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов