Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 761/24553/15-ц

провадження № 61-1657св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Міністерство освіти і науки України,

третя особа - Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2016 року в складі судді Рибака М. А. та рішення апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2016 року в складі колегії суддів Чобіток А. О., Немировської О. В., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства освіти і науки України про скасування наказу, визнання контракту діючим та поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рекомендації конференції трудового колективу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» (далі - ДВНЗ «Ужгородський національний університет») від 22 листопада 2012 року, 24 листопада

2012 року наказом № 412-к Міністерства освіти науки, молоді та спорту України, його було призначено ректором Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» з 24 листопада

2012 року, строком на сім років, по 24 листопада 2019 року, як обраного за конкурсом, згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах, викладених у контракті. Того ж дня, 24 листопада

2012 року було підписано контракт № 1-27.

11 лютого 2014 року ОСОБА_1 написав заяву на ім'я першого заступника Міністра освіти і науки України з проханням про надання щорічної відпустки з 26 лютого по 01 квітня 2014 року тривалістю 34 календарні дні за період роботи з 24 листопада 2012 року по 23 листопада 2013 року, тривалістю

56 календарних днів з 02 квітня по 31 травня 2014 року за період роботи з 24 листопада 2013 року по 23 листопада 2014 року. Заява була погоджена відповідачем і наказом ДВНЗ «Ужгородський національний університет» за № 22/09-27 від 25 лютого 2014 року йому було надано щорічну відпустку з

26 лютого 2014 року по 31 травня 2014 року.

У той час, коли ОСОБА_1 перебував у відпустці, на нього почав чинитися психологічний тиск з боку невідомих йому людей, щоб він звільнявся з займаної посади. В зв'язку з вказаною подією, 28 лютого 2014 року він був вимушений написати заяву на ім'я Міністра освіти і науки України

Квіта С. М., з проханням невідкладно розірвати контракт між ним та Міністерством, звільнивши його з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з одночасним відкликанням з відпустки.

Вищевказана заява про звільнення була написана ним не з власної ініціативи, а під психологічним та фізичним тиском, шантажем та погрозами фізичної розправи над ним та членами його сім'ї, погрозами знищення його майна. Бажання звільнятися він не мав і писати заяву про звільнення ніколи не думав.

Про те, що з ним достроково розірвали контракт , він дізнався випадково в усній формі під час перебування у місті Київ, оскільки з наказом про своє звільнення він ознайомлений не був та трудову книжку після звільнення з посади ректора не отримував.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 вважав своє звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення він написав перебуваючи у щорічній відпустці та під тиском, в зв'язку із чим, просив суд наказ Міністерства освіти і науки України № 74-к від 28 лютого 2014 року «Про звільнення з посади ректора» скасувати; визнати діючим контракт № 1-27 від 24 листопада 2012 року, укладений між ним та Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України; поновити його на посаді ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет»; рішення в частині його поновлення на посаді ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» допустити до негайного виконання.

Протокольно до участі у справі в якості третьої особи залучено ДВНЗ «Ужгородський національний університет».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня

2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу, визнання контракту діючим та поновлення на роботі відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, на підставі яких можна встановити наявність обставин, якими він обґрунтовує позов. При цьому судом враховано, що заяву про дострокове розірвання контракту та звільнення з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 написав особисто. Доводи щодо написання заяви під психологічним тиском власника або уповноваженого ним органу не довів, до правоохоронних органів щодо здійснення тиску до написання вказаної заяви не звертався.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги

ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено дату розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1 з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» та визначено такою датою 02 червня 2014 року відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 28 лютого 2014 року № 74-к.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, на підставі яких можна встановити наявність обставин, якими він обґрунтовує позов. При цьому судом враховано, що заяву про дострокове розірвання контракту та звільнення з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 написав особисто. Доводи щодо написання заяви під психологічним тиском власника або уповноваженого ним органу не довів, до правоохоронних органів щодо здійснення тиску до написання вказаної заяви не звертався.

Разом з тим, рішення суду апеляційної інстанції в частині зміни дати розірвання контракту, мотивоване тим, що на час звільнення ОСОБА_5 перебував у щорічній оплачуваній відпустці.

04 серпня 2016 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через приймальню громадян подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від

25 березня 2016 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими та незаконними, ухваленими передчасно без встановлення всіх обставин, які мають значення для справи, з неправильним дослідженням доказів та їх оцінкою. Висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги, подані ним докази про порушення кримінального провадження по факту підробки документів посадовими особами Ужгородського національного університету.

Заяви про його звільнення з посади ректора університету та призначення його па посаду професора кафедри туристичної інфраструктури датовані одним днем, а саме, останнім днем тижня і місяця - п'ятницею, 28 лютого 2014 року. При цьому, суди не звернули уваги, що заява про звільнення з посади ректора написана власноручно, а заява на призначення професором кафедри туристичної інфраструктури надрукована на принтері. Причому, на обох вказаних заявах, датованих 28 лютого 2014 року, навіть при візуальному погляді підписи суттєво відрізняються.

Крім того, суди не звернули уваги, що наказ про його звільнення, виданий у

місті Києві та датований понеділком 03 березня 2014 року, що фактично унеможливило відкликання поданої ним у п'ятницю, 28 лютого 2014 року заяви про розірвання контракту.

Суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували довідку слідчого.

Безпідставно прийнято до уваги акт від 17 березня 2014 року «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора» , в якому зазначено, що він нібито був ознайомлений з наказом про звільнення.

Контракт, укладений між сторонами містить пункт 27, яким визначено випадки його припинення. У своїй заяві на звільнення з посади ректора він не вказав дату з якої просив його звільнити, а лише була проставлена дата написання - 28 лютого 2014 року. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і якіпрацівник визначає самостійно.

Тобто, відповідачем безпідставно, всупереч вимогам чинного законодавства, на свій розсуд, видано наказ «Про звільнення з посади ректора», яким достроково розірвано контракт № 1-27 від 24 листопада 2012 року з позивачем та про звільнення його з посади ректора на власний розсуд, встановивши дату - 03 березня 2014 року з формулюванням «за власним бажанням». При цьому наказ датований 28 лютого 2014 року, тобто того ж дня що і заява про звільнення з посади ректора.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня

2016 року скасовано рішенням апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2016 року, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Судом встановлено, що наказом Міністерства освіти і науки України від

22 листопада 2012 року № 412-к ОСОБА_7 призначено на посаду ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з 24 листопада 2012 року строком на сім років, по 24 листопада 2019 року, як обраного за конкурсом, на умовах, викладених в контракті.

Відповідно до підпункту 3 пункту 27 Контракту І-27 від 24 листопада

2012 року, укладеного між позивачем (за контрактом - керівник) та відповідачем (за контрактом - Міністерство), цей контракт може бути припинено достроково зокрема і за вимогою Керівника чи за вимогою Міністерства.

Наказом № 22/09-27 від 25 лютого 2014 року ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку з

26 лютого 2014 року по 01 квітня 2014 року тривалістю 34 календарні дні за період роботи з 24 листопада 2012 року по 23 листопада 2013 року та тривалістю 56 календарних днів з 02 квітня 2014 року по 31 травня

2014 року за період роботи з 24 листопада 2013 року по 23 листопада

2014 року.

Згідно з бухгалтерською довідкою за вказаним наказом ОСОБА_1 нараховано та виплачено відпускні у сумі 17 699 грн 38 коп. та 27 988 грн

24 коп.

28 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою на ім'я Міністра освіти і науки України -Квіта С. М., в якій просив невідкладно розірвати між ним та відповідачем контракт, звільнивши його з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з одночасним відкликанням з відпустки.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 28 лютого 2014 року за

№ 74-к достроково розірвано контракт 1-27 від 24 листопада 2012 року з позивачем та звільнено його з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» 03 березня 2014 року за власним бажанням на підставі статті 39 КЗпП України.

03 березня 2014 року наказом № 93/09-25 ДВНЗ «Ужгородський національний університет», ОСОБА_5 призначено на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу на 0,25 ставки з 01 березня 2014 року до проведення конкурсу на підставі його заяви, датованої

28 лютого 2014 року.

Наказом № 375/09-25 від 30 червня 2015 року ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 звільнено з посади професора 0,25 ставки кафедри туристичної інфраструктури та сервісу 01 липня 2015 року за власним бажанням, згідно із статтею 38 КЗпП України на підставі його заяви, датованої 22 червня 2015 року.

17 березня 2014 року в.о. ректора ОСОБА_8, в.о. проректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_9 та в.о. проректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_10 ДВНЗ «Ужгородський національний університет» складено акт «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора», відповідно до якого ОСОБА_1 17 березня 2014 року був ознайомлений з наказом Міністерства та освіти України від 28 лютого 2014 року за № 74-к про дострокове розірвання з ним контракту № І-27 від 24 листопада 2012 року та його звільнення з посади ректора з 03 березня 2014 року за власним бажанням. Проте останній відмовився від підпису, не повідомивши мотивів таких дій.

21 вересня 2015 року ДВНЗ «Ужгородський національний університет» направлено ОСОБА_1 лист з проханням зʼявитись у відділ кадрів університету для отримання трудової книжки або надати заяву про її направлення поштою.

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 направив університету заяву про направлення його трудової книжки поштою.

Вважаючи своє звільнення з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет», яке відбулось на підставі наказу Міністерства та освіти України від 28 лютого 2014 року за № 74-к, незаконним, ОСОБА_1 27 серпня 2015 року звернувся до суду з даним позовом з підстав, викладених в позовній заяві.

За змістом частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій).

Звертаючись в суд з позовом про скасування наказу, визнання контракту діючим та поновлення на роботі, ОСОБА_1 посилався на те, що заяву про звільнення за власним бажанням він написав під тиском невідомих йому осіб.

Апеляційний суд повно, всебічно і обʼєктивно перевірив ці доводи позивача і зробив правильний висновок про їх недоведеність. Позивачем не надано належних і допустимих доказів вчинення на нього з боку роботодавця тиску щодо написання заяви про розірвання контракту. До правоохоронних органів щодо здійснення тиску він не звертався.

Відповідно до частини першої статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 28 лютого 2014 року № 74-к ОСОБА_1 звільнений з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на підставі статті 39 КЗпП України «за власним бажанням».

На працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору. Їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36,39 - 41 КЗпП України).

Аналогічні роз'яснення викладені в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

За таких умов апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що розірвання трудового контракту з ОСОБА_1 на підставі статті 39 КЗпП України не суперечить закону.

Доводи позивача про те, що відповідачем безпідставно, всупереч вимогам чинного законодавства, на свій розсуд, зазначено причину звільнення його з посади ректора «за власним бажанням» є безпідставними через те, що із змісту заяви позивача про розірвання контракту вбачається, що він просив розірвати контракт саме з цих підстав.

При цьому судом враховано, що заяву про дострокове розірвання контракту та звільнення з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_1 написав особисто.

Доводи ОСОБА_1 про те, що під час його звільнення були порушені і інші його трудові права також є безпідставними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення. Але від підпису про ознайомлення з вказаним наказом він відмовився. Відповідачем був наданий суду акт «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора».

Доводи ОСОБА_1 про те, що цей акт сфальсифіковано нічим не підтверджені.

Відповідачем також надано суду заяву ОСОБА_1, датовану 28 лютого 2014 року про призначення його на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу на 0,25 ставки з 01 березня 2014 року.

Вказана заява написана і підписана позивачем особисто.

Доводи ОСОБА_1 про те, що і ця заява сфальсифікована також нічим не підтверджені.

Надані позивачем відомості щодо проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню за № 0000105 від 18 листопада 2015 року за фактом підробки підпису невідомими особами на заяві з проханням призначити ОСОБА_1 на посаду завідуючого кафедрою туристичної інфраструктури та сервісу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» та кримінальному провадженню за № 0000211 від 01 грудня 2015 року щодо підробки акту «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора» від 17 березня 2014 року, не можуть бути достовірними доказами на підтвердження доводів ОСОБА_1 Оскільки це є припущенням в розумінні частина 4 статті 60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій).

Проведення досудового розслідування само по собі не підтверджує факту підробки будь-яких доказів, зазначених позивачем. Тому цей аргумент позивача не мав правового значення для вирішення його трудового спору.

Зазначені відомості вказують лише на факт прийняття відповідних заяв ОСОБА_1 правоохоронним органами та внесення їх до Єдиного реєстру досудових розслідувань, але не стверджують беззаперечно, що вищевказані документи сфальшовані, оскільки досудове розслідування триває.

Будь-яких інших доказів фальшивості наданих відповідачем доказів, ОСОБА_1 не надано.

Відповідно до бухгалтерських довідок ДВНЗ «Ужгородський національний університет», за час роботи ОСОБА_1 на посаді професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу за ставкою 0,25 з 01 березня

2014 року, йому було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі

14 317 грн 42 коп. за період роботи березень - жовтень 2014 року та у липні

2015 року 1 417 грн 26 коп. компенсації за невикористану відпустку при його звільненні з вказаної посади з 01 липня 2015 року. За період з листопада 2014 року по червень 2015 року нарахування не проводилось у звʼязку з відсутністю інформації про відпрацьований час у табелях обліку робочого часу.

Вказані докази позивачем не спростовано.

Встановивши, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулось з дотриманням вимог законодавства про працю, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення його позовних вимог про скасування наказу, визнання контракту продовженим і поновлення на роботі не має.

Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет» рішення апеляційного суду міста Києва від 25 березня

2016 року в частині зміни дати розірвання контракту та звільнення

ОСОБА_1 не оскаржував.

Всі доводи позивача були предметом дослідження апеляційного суду і правильно визнані безпідставними.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 21 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про скасування наказу, визнання контракту діючим та поновлення на роботі залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило