Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 622/1389/15-ц

провадження № 61 - 1262 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-дповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,

представник відповідача - Левицька Алла Валентинівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Трішкової І. Ю., Кругової С. С., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТОВ «Автокредит Плюс») про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами було укладено договір фінансового лізингу від 11 березня 2015 року № НА00А!, шляхом приєднання позивача до публічного договору. На виконання умов вказаного договору позивачем було сплачено початковий внесок 145 080 грн після чого він від відповідача отримав у платне володіння та користування автомобіль Mercedes-Benz S430 2003 року випуску. У червні 2015 року у позивача виникли тимчасові фінансові труднощі, про які він завчасно попередив банк. Оскільки від відповідача не надійшло письмового повідомлення про настання події дефолту, позивач продовжував користуватися авто та виходив з того, що йому надано час для погашення заборгованості. 26 червня 2015 року позивача було запрошено до відділення Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), де співробітники «Сredit collection» під приводом огляду авто забрали предмет лізингу та надали на підпис акт повернення предмету лізингу, який позивач був змушений підписати. Намагаючись усунути допущені порушення позивач погасив виниклу заборгованість та звернувся до відповідача з листами щодо повернення авто. 3 вересня 2015 року листом директора ТОВ «Автокредит Плюс» позивача повідомлено, що в зв'язку з погашенням заборгованості компанією прийнято рішення про повернення авто, вказано на реквізити співробітника, який відповідальний за повернення авто. Проте авто не було повернуто та позивач був змушений звернутися до суду. Під час розгляду справи позивачу стало відомо, що відповідач розірвав в односторонньому порядку договір лізингу згідно повідомлення від 8 вересня 2015 року.

З урахуванням уточнень 22 квітня 2016 року, позивач остаточно просив визнати незаконним розірвання 8 вересня 2015 року ТОВ «Автокредит Плюс» у односторонньому порядку договору фінансового лізингу від 11 березня 2015 року № НА00А!; зобов'язати ТОВ «Автокредит Плюс» відновити дію вказаного договору фінансового лізингу, права та обов'язки сторін за договором, станом на дату розірвання договору - 8 вересня 2015 року; зобов'язати ТОВ «Автокредит Плюс» усунути недоліки надання фінансової послуги: повернути у користування на умовах договору фінансового лізингу від 11 березня 2015 року № НА00А! ОСОБА_3 автомобіль Mercedes-Benz S430 2003 року випуску, наданий йому у платне володіння та користування за договором від 11 березня 2015 року № НА00А! про надання фінансового лізингу, а також ключі від вказаного автомобіля, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу та інші предмети, що були передані позивачем разом з транспортним засобом згідно з актом повернення предмета лізингу від 26 червня 2015 року.

Заперечуючи проти позову представник відповідача Левицька А. В. зазначила, що дійсно між сторонами було укладено договір лізингу, шляхом подання позивачем заяви про приєднання до публічного договору. Сплативши перший внесок 145 080 грн, позивач отримав автомобіль Mercedes-Benz S430 2003 року випуску та зобов'язався здійснювати погашення заборгованості за договором щомісячними платежами 8 170 грн протягом наступних 60 місяців. Проте після отримання авто позивач одразу перестав виконувати свої обов'язки за договором та з травня 2015 року не здійснював щомісячні платежі, в результаті чого виникла заборгованість. Добровільно повернувши авто за актом повернення предмету лізингу, позивач підтвердив настання події дефолту, відповідно до умов пункту 8.2.2 договору. Так як ОСОБА_3 не усунуто подію дефолту, тобто погашено лише прострочені платежі, а не усі платежі, як передбачено договором, ТОВ «Автокредит Плюс» було прийнято рішення про розірвання договору в односторонньому порядку відповідно до пункту 8.2.4 договору, про що позивачу було письмово направлено повідомлення від 8 вересня 2015 року. Після розірвання договору відповідач був змушений самостійно здійснювати пошук наступного покупця для авто, за рахунок продажу якого було погашено заборгованість позивача.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 25 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ТОВ «Автокредит Плюс» усунути недоліки надання фінансової послуги: повернути у користування на умовах договору фінансового лізингу від 11 березня 2015 року № НА00А! ОСОБА_3 автомобіль Mercedes-Benz S430 2003 року випуску, наданий йому у платне володіння та користування за вищевказаний договору про надання фінансового лізингу, а також ключі від вказаного автомобіля, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу, пульт сигналізації вказаного транспортного засобу. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов в частині вимог про повернення спірного авто на умовах укладеного між сторонами договору лізингу підлягає задоволенню, оскільки у відповідача не було підстав для одностороннього розірвання договору; вимоги позивача про визнання незаконним розірвання 8 вересня 2015 року відповідачем у односторонньому порядку договору фінансового лізингу фактично є підставою позовних вимог, а не самими вимогами, у зв'язку з чим вони не підлягають задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року рішення Золочівського районного суду Харківської області від 25 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що як підставу своїх вимог позивач зазначив порушення з боку відповідача норми Закону України «Про захист прав споживачів», а тому суд першої інстанції вийшов за межі позову та розглянув справу за межами підстав та предмету позову; позивачем не доведено факт сплати всіх платежів за договором, що передбачено, як усунення наслідків події дефолту, тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог.

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року, в якій заявник просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим; відсутність у рішенні суду посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» не є підставою для його скасування; апеляційним судом наведено невірне тлумачення терміну «надання послуги»; судом апеляційної інстанції не були всебічно, повно, об'єктивно досліджені наявні у справі докази.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На момент розгляду справи Верховним Судом відзивів інших учасників справи на касаційну скаргу ОСОБА_3 не надходило.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Статтею 11 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічні положення містить стаття 806 ЦК України за якими за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом першої інстанції установлено, що 11 березня 2015 року ОСОБА_3 надав свою згоду на приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua. З моменту підписання ОСОБА_3, як лізингоодержувачем, даної заяви та прийняття її лізингодавцем, сторони набули прав та обов'язків, визначених договором та несуть відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання). Після прийняття лізингодавцем рішення про надання фінансового лізингу позивач вніс аванс у розмірі 145 080 грн. Щомісяця в період сплати лізингоодержувач зобов'язався сплачувати щомісячний платіж в розмірі 8 170 гривень та відшкодовувати лізингодавцю всі витрати, що пов'язані з виконанням договору, які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю.

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_3 було здійснено наступні платежі: 08 квітня 2015 року внесено початковий внесок у сумі 145 080 грн; 25 травня 2015 року внесено 10 грн 26 коп, що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів; 26 травня 2015 року внесено 5 грн 13 коп., що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів; 3 червня 2015 року внесено 33 коп., що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів; 8 червня 2015 року внесено 22 грн 37 коп., що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів;12 червня 2015 року внесено 30 грн 56 коп., що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів; 15 червня 2015 року внесено 250 грн, що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів, комісій; 16 червня 2015 року внесено 449 грн, що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів, комісій; 19 червня 2015 року внесено 31 грн 10 коп., що зараховані в рахунок погашення пені та штрафів; 6 липня 2015 року внесено 16 275 грн 32 коп., що зараховані в рахунок погашення простроченого тіла кредиту, процентів за користування, комісій, пені та штрафів; 16 липня 2015 року внесено 8 224 грн 68 коп., що зараховані в рахунок тіла кредиту, процентів за користування, погашення комісії; 17 серпня 2015 року внесено 8 200 грн, що зараховані в рахунок погашення тіла кредиту, процентів за користування, комісії; 21 вересня 2015 року внесено 8 180 грн, що зараховані в рахунок погашення тіла кредиту, простроченого тіла кредиту, погашення процентів, комісій.

26 червня 2015 року ОСОБА_3 повернув предмет лізингу лізингодавцю ТОВ «Автокредит Плюс».

2 вересня 2015 року ТОВ «Автокредит Плюс» листом за підписом директора Кравчута В. А. вих. № 20.1.0.0.0/7-150823/661 повідомив ОСОБА_3, що розглянувши його звернення від 23 серпня 2015 року щодо можливості повернення заставного авто, що на жаль попередня відповідь надана помилково, через порушення умов договору, повернення авто можливе лише при повному погашенні заборгованості за договором від 11 березня 2015 року № НА00А!.

08 вересня 2015 року ТОВ «Автокредит Плюс» листом за підписом директора Кравчута В. А. вих. №20.1.0.0.0/7-20150829/602 повідомив ОСОБА_3 про одностороннє розірвання договору від 11 березня 2015 року № НА00А! через неусунення події дефолту.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача після зміни умов договору 3 вересня 2015 року та визнання достатнім погашення позивачем лише простроченої заборгованості для повернення автомобіля не було підстав для одностороннього розірвання договору.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконним розірвання відповідачем у односторонньому порядку договору фінансового лізингу від 11 березня 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана вимога фактично є підставою позову, а не самою вимогою, у зв'язку з чим порушене право позивача не підлягає захисту в такий спосіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що твердження суду першої інстанції про зміну умов договору відповідачем у зв'язку з направленням листа від 3 вересня 2015 року та надання позивачу можливості отримати автомобіль - не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки про помилковість змісту указаного листа позивач був повідомлений наступним зверненням ТОВ «Автокредит Плюс».

Твердження суду першої інстанції про фактичну зміну умов договору рішенням відповідача від 3 вересня 2015 року, суперечать пункту 12.2 статті 12 указаного договору.

При цьому, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивачем не доведено факт сплати всіх платежів та той факт, що він не був обізнаний про заходи щодо усунення наслідків події дефолту, то у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог.

Розглядаючи справу, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутність у рішенні суду посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» не може бути підставою для його скасування є безпідставними, оскільки суд першої інстанції у даній справі взагалі не керувався даним законом та розглянув справу за межами підстави і предмета позову.

Доводи касаційної скарги про те, що лист відповідача від 2 вересня 2015 року про можливість повернення предмету лізингу за договором лише при повному погашенні заборгованості позивачем є неналежним доказом, не заслуговують на увагу суду, оскільки зміст листа відповідає вимогам укладеного між сторонами договору.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик